PROMETHEOVA JÁTRA / TRILOGIE

PRAHA — BRNO 2016

ČESKÁ KNIŽNICE

Vydávají Nadační fond Česká knižnice, Ústav pro českou literaturu

AV ČR, v. v. i., a vydavatelství Host

www.kniznice.cz

Ediční přípravu svazku zajistil Nadační fond Česká knižnice za finanční podpory Ministerstva kultury ČR.

Vychází za finanční podpory Ministerstva kultury ČR.

Publikace vznikla s podporou na dlouhodobý koncepční rozvoj výzkumné instituce 68378068 (ÚČL AV ČR, v. v. i.).

Ediční příprava a komentář Jakub Říha a Petr Šrámek

Vědecká redakce Jan Šulc

© Jiří Kolář — dědicové c/o DILIA, 2016

Editors © Jakub Říha, Petr Šrámek, 2016

Commentary © Jakub Říha, Petr Šrámek, 2016

Cover art © Jiři Kolař — dědicové c/o DILIA, 2016

© Nadační fond Česká knižnice, 2016

© Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2016

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2016 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-006-6 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-007-3 (Formát ePUB)

ISBN 978-80-7577-008-0 (Formát MobiPocket)

PROMETHEOVA JÁTRA

1950

Pročpak nám nevypravuješ,

Eleazare — co bylo tam?

L. N. Andrejev

SKUTEČNÁ UDÁLOST

(Rod Genorův)

Srpen—září 1950

Ladislav Klíma:

Ale k čemu ta strašlivá komedie?

Proč to vše? Co to vše?

I.

— TADY měl pár koní

s půldruhým metrem písku

co dělat, řekl muž,

zvedl půllitr, otřel dno

o ubrus, a než se napil,

dodal: — Měl jsem, nelžu,

největší kurvu za ženu,

jakou kdy svět nosil.

Lehla by si bývala

i s hrobem, kdyby to šlo.

Našel jsem ji jednou v noci,

a teď je to beránek,

řek byste to do ní?

Plaše na mne pohlédl

měkce modrýma očima,

ulokl piva, postavil sklenici

a malou pěstí s napřaženým palcem

ukázal prudce vedle sebe

na prázdnou židli.

— Pij, a nečum na nás

jako to boží tele!

řekl a šťouchl loktem

do prázdna po svém boku.

Seděli jsme sami.

Po stolech se proháněl vítr.

Každý raději vešel dovnitř,

do restaurace.

— Kdyby tady byl,

ale co vám to povídám,

jaképak potřebujem svědky, ne?

povím to sám, napřed žila

s jedním mladým kočím z pivovaru

a ten, jak to donedávna bylo,

spal v maštali.

Vodil si ji tam k sobě,

do teploučka ke koňům.

Jednou ráno ho probudí rámus.

Zatají dech, čeká,

bojí se rozsvítit,

ale dodá si odvahy,

roužne, a co vidí,

nahou holku na otýpce slámy

s roztaženýma nohama

jak mrcha pod koněm.

Nemohl promluvit,

viděl jen její chtivý rozkrok.

Mluvím pravdu? zeptal se,

když skončil, prázdné židle

vedle sebe a otočil se tam

pro odpověď. — Tak vidíte,

sama se přizná, pokračoval

vzápětí ke mně,

celé Vršovice věděly,

co se stalo, věděly,

co provedla za hanbu,

a my jsme spolu žili

už tři čtvrtě roku,

když jsem ji načapal

s kusem salámu mezi nohama.

Víte, co mi, hanebnice, řekla?

Jen abych prý se neposral,

žrát potom že ho umím

a tohle že mi vadí.

Zkopal jsem ji,

až z ní proudem crčela červená.

„Zab mě, zab mě, raději zab!“

křičela jako ďáblem posedlá,

ale tenkrát padalo dost živých

pro větší nic, a já,

já měl svůj dárek

z první války příliš v paměti,

abych se odvážil vzít nůž,

ale srdcem jsem toužil

udělat všemu konec.

Ale tenkrát zbývalo

všem lidem jen se modlit,

však si pamatujete,

ne za zločin, zradu, Bože,

za jedno slovo hrozilo

větší utrpení,

než vytrpěl tehdá On

na kříži, za nás, všechny.

Táhl jsem to s ní ještě rok,

až mi jeden známý poradil:

„Nebuď blázen,

pust do ní německou myš!“

NAPIL jsem se piva,

abych zahnal děs jeho slov.

— Pij také a nečum na nás

jako otelená! ponoukl

neviditelnou bytost

vedle sebe a pokračoval:

— Ráno jsem chyt mladou krysu;

co vám mám povídat,

byla jako beránek.

Mluvím pravdu, nebo ne?

dokončil a znovu šťouchl

loktem na stranu do prázdna

po svém boku.

Potom zase upil piva,

utřel rty do hrsti,

zavřel oči, trochu pobledl:

— Tady měl pár koní

s půldruhým metrem písku

hodně co dělat.

A víte, co si myslím?

pokračoval, zvraceje hlavu

opojivě nazad, a položil ruku

na čelo vedlejší židle tak,

jako by místo ní

objal nějakou bytost;

Víte, co si myslím?

opakoval, myslím si,

že takováhle ženská

schází všem těm zrůdám,

jež dneska tancují s lidstvem

ve všech těch Kremlech

na celém světě. Jsou to

stále stejní netvoři!

Byly tu poctivé tváře,

jako měl On, ale

i mimo jeho byly tu!

Náhle se prudce obrátil k židli.

— Copak chceš? No, neboj se,

mluv, budu opakovat po tobě,

no: „A všimli jste si slunce,

jak je rudé a nebe modré?“

Jen kývl hlavou a pokračoval:

— Nemít ženskou, to je horší

než nemít duši, ženská,

to je největší míra toho,

co člověk na zemi dokáže.

Kdo nemá takovou míru

a chce být za každý prd slavný,

po každém vysrání něčím víc

než jeho bližní,

udělá ze sebe vždycky

jen a jen bestii,

i kdyby měl srdce

veliké jako cihelnu.

Pěstuji si dvanáct masařek,

tak, pro zábavu,

už jsou veliké jako kočky.

Bylo jich třináct.

Jedna se nevydařila.

Dal jsem jí svobodu,

ale odmítla ji,

a tak žila sama v žalu.

Měl jsem švagra,

narodil se s hlavičkou

jako moje pěst

a s uchem velikým až k patě.

Ta hlava mu nikdy nenarostla větší,

ucho se také nezmenšilo.

Jeho matka k nám přišla

takhle na svátky,

najednou, a povídá:

„Mučejí tě hladem, viď?“

Potom vyškubla ze zaňadří

salám s lahví ležáku;

pozoroval jsem ji z postele,

myslela, že spím:

A honem pryč!

Ovšem že ta pila,

jedla, až se černalo,

ale byl to také její hrob.

Marně jsem volal,

nic na ni neplatilo.

Jednu učím zacházet s revolverem,

tu nejchytřejší, a tu nejstarší

jsem naučil za měsíc

počítat do tisíce.

Ostatní jsou hlupačky

jako všechny masařky.

— PIJ, a nečum na nás

jako tele v porodnici!

pobídl opět neviditelnou

a mluvil dál: — A jak tak

pozoruji těch dvanáct apoštolů,

myslím si, že utrpení

jako žalářování

naučí stejně tak mouchy

jako lidi hovnu.

To uměl jen On!

A po něm žádný z učedníků.

Jak odešel On, byl konec.

Jen někdy se sešli,

ale darmo, na nic!

Mám bratrance, věřte,

byl tři roky v koncentráku,

když se vrátil a vyprávěl,

pouštěla se mi krev.

Po válce se stal velitelem

jedné věznice. Nosí domů

harantům na hraní zlaté zuby.

Čas od času ho to chytne

a celou noc prořve: „Jsem zvíře,

zastřelte mne místo nich!

Nebo pobijte je, nevidíte?

Tam je otec, má matka,

bratříček, sestřička,

tam leží její děti

a hledí na mne, jaký jsem lotr,

vyvrhel, bídné zvíře!“

Včera mi řek: „Vole,

každý člověk má chtít

být víc, než je,

musíš před sebou vidět

jasnou budoucnost!“

Neodpověděl jsem mu hned,

šel jsem do almary,

vyndal pušku, namířil

na tu jeho rodinku

a povídám: „Ven! Nebo vám

nachystám takovou budoucnost,

jaká vám patří, neřádi neřádní!“

Ty masařky jsou nejšťastnější,

když jim namažu bříška medem

a slétnou se na ně jiné mouchy.

Válejí se rozkoší po zádech

a mumlají nesmysly

svou muší řečí

o milencích, Bohu,

nekonečnu, mládí a kráse,

žádají na mně alkohol

a ta, no, počtářka, dělá mušáka.

Znovu se napil a mluvil dál:

— Zapomněly lítat, ale

zesílily jim nohy.

Myslím si, že jednou jednu

podříznu, uvařím, upeču

a zjistím, jaké má masíčko.

Byl by to pokrok,

moci tak pěstovat mouchy

ve velkém, k jídlu, ne?

Dětsky se usmál,

opřel lokty o hranu stolu,

hlavu o dlaně a odkašlal.

Když se vzpřímil,

zeptal se prázdné židle,

zda znovu něco nechce,

že by jí rád

objednal panáka.

Potom se zase obrátil:

— Když vám to všechno tak říkám,

tak mne napadá, jestli

všichni ti otcové vlastí,

nesmrtelní, do práce jako psi,

osvoboditelé, vůdci,

ochránci, nadlidé i ti,

již cloumali časem

jako kusem hadru,

jestli si též nepěstují

nějaké masařky,

třeba tak neviditelné,

jako je například tadyhle

moje Mařenka.

Po těch slovech se napřímil,

poposed se židlí,

abych lépe viděl

na jeho Neviditelnou.

— Všiml jste si snad,

že tu vedle nikdo nesedí?

Pij, Mařenko, a nekoukej

na nás jako telátko,

na zdraví pána, nestyď se,

on tě nesežere!… Cože?

Co to povídáš?… Kašli na lidi

a napij se!… Mluv trochu

nahlas… Ne, to se pleteš,

to je hruška, oříšek

a vedle švestička.

Ty sem přivezli zdaleka

…Ne, ty se tu nenarodily. Ach.

Ubohoučká hruštička…

Tam… Vidíš?…

— A JESTLI ty jejich

nevyrostly jako moje,

nedivte se, že vždy a všude,

hned nebo později

zmizel každý pěstitel,

nebo že nezbyla na světě

jediná masařka,

neboť smrt sama je líná.

A když před námi povstává

v nějaké slávě,

není tu nikdo s čistou duší,

kdo by se pomodlil.

Nevíte, co dokáže sežrat

jedna masařka,

a copak když je jich regiment

nebo armáda.

…Neskákej mi do řeči,

Mařenko, neslyšíš?

Tak mluv, no, poslouchám:

„Zapomněl jsem vypravovat,

jak ten mrzáček,

co se nepovedla,

ostatní obtěžovala,

každý den,

když ji nechtěly pokřtít,

aby ji ukřižovaly,

že je jejich muší Vykupitel,

že jedenkrát ležela naznak,

oči měla otevřené,

své modré pivoňky,

a poslouchala tu svou

blázen-hvězdu,

která k ní často přilétala

pro rozhřešení, jak říká:

‚Já jsem beránek muší,

skrze mne přijde vaše spása!‘,

potom jak nastal nesmírný chaos

a uplynulo sto let

a měl přijít den poslední.

Ale ještě před půlnocí

jí nikdo nevěřil.

Až před svítáním,

když ji jedinou ze všech

políbil na ústa, tak prudce,

že dodnes cítí žár…“

Tak dobře, už jsem to

pánovi řek, už ticho!

To víte, když člověku něco,

co pěstuje, nevyroste,

nerad se s tím loučí,

jako vždy se vším, co žere čas,

a vypiplat z mouchy trochu slona,

k tomu je třeba nadlidské vůle

a pilnosti. A moucha

viditelná nebo neviditelná,

stoklasá pšenice

nebo atomová bomba,

to je také jedno.

Každý neustále cosi zkoušíme,

každý touží zničit

nějakou Hirošimu. Jo,

tady měl pár pořádných koní

hodně práce

s půldruhým metrem písku.

Tři mně tady natáhly,

v jednom roce, všechny

jako když je blesk podetne.

Od té poslední jsem utek

jako nějaký kluk, obětoval bych ruku,

kdyby mně to někdo

vymazal z paměti.

Až porazím některou tu potvůrku,

pozvu vás na ochutnání.

Muší stehýnko!

Už se na to těším.

Mařka nám něco zahraje

na housličky.

II.

SEDĚLA na svahu náspu

v mokré trávě.

Ani živá, ani mrtvá,

jen dále od trati

ležel kdosi bez hnutí.

Ale

pomalu se začli objevovat lidé.

Ulekaně postáli

a nerozhodně hleděli zdálky.

Ti přicházeli,

ti odcházeli,

byl bílý den.

Místo bylo všude viditelné.

Její havraní vlasy

a černě planoucí oči

pod padajícími víčky;

věděli, co se stalo,

a nikdo na ni nepromluvil.

Vzala pravou nohu

do zakrvácených rukou,

shrnula si sukni přes kolena;

ortel smrti uvízlý v koleně

ji přibíjel jako hřeb k zemi:

A za poskytnutí pomoci

hrozila smrt!

Zavřela oči.

A když je znovu otevřela,

byly tu nové tváře, mimo jeho…

— Prosím vás,

nekoupil byste mi vodku

a cigarety? Peníze

mám!

Nepřekonatelná byla moc,

která ji od nich oddělovala

kruhem strachu.

Ležela jako na lovu raněná zvěř,

kterou zapomněli dobít.

Čas plynul. Stará venkovanka,

udýchaná,

přistoupila docela blizoučko,

vyňala zpod zástěry plecháček mléka a chléb;

jen zdaleka se ohlédla,

aby viděla, zda pije.

— Strážníci!

— Strážníci!

— Strážníci!

Všichni se rozešli, jenom

on…

Pochopili situaci

a radili se, co dělat.

— Zastřelte mne, proboha,

bez rozmýšlení,

střelte!

Nenechte mne takhle pojít.

Tam leží můj muž…

On sebou škubl, oni mlčeli

a odešli.

ZA PRÁZDNÝM polem

stálo několik domečků,

na druhé straně

pár hubených smrčků zametalo

soumrakem lehce zastřené nebe.

Opět se napila.

Zapálil novou cigaretu.

Noví lidé, jdoucí z práce,

se zastavovali.

— Kdyby to bylo v lese,

ale takhle lidem na očích?

— Támhle leží její muž!

— Utekli z vlaku, podlahou,

za jízdy, ale stříleli po nich.

— Ona ji dostala do kolena…

Chtělo se jí spát. Spát,

spát, spát.

Všem šlo jen o to, aby tak

či onak zemřela.

A

když za soumraku

znovu pozvedla víčka,

nebyl tu nikdo mimo policajtů,

jen on.

Znovu je prosila,

aby ji zastřelili.

— Tak ale ty!

Zaslechla však jeho hlas:

— No tak tedy to dejte mně!

Ještě se zdráhali,

ještě se přeli. Až

pootevřeným okem zahlédla,

jak se k ní sklonil…

LEŽELA TAM CELOU NOC A CELÉ RÁNO.

Teprve k poledni přišel rychtář s lidmi.

III.

— TADY měl pár koní s půldruhým metrem písku

co dělat, řekl muž, zvedl půllitr, otřel dno

o ubrus, a než se napil, dodal: Měl jsem, nelžu,

největší kurvu za ženu, jakou kdy svět nosil,

lehla by si bývala i s hrobem, kdyby to šlo.

Našel jsem ji jednou v noci, seděla na svahu

náspu v mokré trávě, ani živá, ani mrtvá.

Měla teprv šestnáct let. Jen dále od trati ležel

kdosi bez hnutí, a teď je to beránek, řekl

byste to do ní?

Plaše na mne pohlédl měkce

modrýma očima, ulokl piva, postavil

sklenici a malou pěstí s napřaženým palcem

ukázal prudce vedle sebe na prázdnou židli.

— Pij, a nečum na nás jako to boží tele!

řekl a šťouchl loktem do prázdna po svém boku.

Seděli jsme sami, ale pomalu se začli

objevovat lidé. Postáli a nerozhodně

hleděli zdálky. Po stolech se proháněl vítr.

Každý raději vešel dovnitř, do restaurace.

Ti odcházeli, ti přicházeli, byl bílý den.

— Kdyby tady byl, ale co vám to povídám,

jaképak potřebujem svědky, ne? povím to sám.

Napřed žila s jedním mladým kočím z pivovaru

a ten, jak to donedávna bylo, spal v maštali.

Vodil si ji tam k sobě, do teploučka ke koňům.

Jednou k ránu ho probudil rámus. Zatají dech,

čeká, bojí se rozsvítit, místo bylo všude

viditelné, ale dodá si odvahu, roužne,

a co vidí: nahou holku na otýpce slámy

s roztaženýma nohama jak mrcha pod koněm.

Nemohl promluvit, viděl jen její havraní

kudrnaté vlasy a černé planoucí oči

pod padajícími víčky, její chtivý rozkrok.

Mluvím pravdu? zeptal se, když skončil, prázdné židle

vedle sebe a otočil se tam pro odpověď.

— Tak vidíte, sama se přizná, pokračoval

vzápětí ke mně, celé Vršovice věděly,

co se stalo, věděly, co provedla za hanbu,

a nikdo s ní nepromluvil, a my jsme spolu

žili už tři čtvrtě roku, když jsem ji načapal

s kusem salámu mezi stehny. Víte, co mi,

hanebnice, řekla? Jen abych prý se neposral,

žrát potom že ho umím a tohle že mi vadí.

Zkopal jsem ji, až z ní proudem crčela červená.

Vzala pravou nohu do zkrvavených rukou,

shrnula si sukni přes koleno: „Zab mě, zab mě,

raději zab!“ křičela jako ďáblem posedlá.

Ale tenkrát padalo dost živých pro větší nic,

a já, já měl svůj ortel smrti, uvízlý v koleně,

dárek z první války příliš v paměti, abych se

odvážil vzít nůž, ale srdcem jsem ji přibíjel

jako hřeb k zemi, toužil udělat všemu konec.

Ale tenkrát zbývalo všem lidem jen se modlit.

Však si pamatujete, ne za zločin a zradu,

za poskytnutí pomoci hrozila smrt, Bože,

za jedno slovo hrozilo větší utrpení,

než vytrpěl tehdá On na kříži, za nás, všechny.

Táhl jsem to s ní ještě rok, až mi jeden známý

poradil: „Nebuď blázen, pust do ní německou myš!“

Napil jsem se piva, abych zahnal děs jeho slov.

— Pij také a nečum na nás jako otelená!

ponoukl neviditelnou bytost vedle sebe

a pokračoval: — Ráno jsem chyt mladou krysu,

co vám mám povídat, zavřela oči, a když je

znovu otevřela, byla jako beránek.

Mluvím pravdu, nebo ne? dokončil a znovu

šťouchl loktem na stranu do prázdna po svém boku.

Potom zase upil piva, utřel rty do hrsti,

zavřel oči, trochu pobledl: — Tady měl pár

koní s půldruhým metrem písku hodně co dělat.

A víte, co si myslím? pokračoval, zvraceje

hlavu opojivě nazad, a položil ruku

na čelo vedlejší židle tak, jako by místo

ní objal nějakou bytost. Víte, co si myslím?

opakoval, myslím si, že takováhle ženská

schází všem těm zrůdám, jež dneska tancují s lidstvem

ve všech těch Kremlech na celém světě. Jsou to stále

stejní netvoři! Byly tu nové tváře, nové

tváře, byly tu poctivé tváře, jakou měl On,

ale i mimo Jeho, mimo Jeho byly tu!

Náhle se prudce obrátil k židli: — Copak chceš?

No, neboj se, mluv, budu opakovat po tobě,

no: „Prosím vás, nekoupil byste mi cigarety

a vodku? Peníze mám, a všimli jste si slunce,

jak je rudé a nebe modré?…“ Jen kývl hlavou

a pokračoval: — Nemít ženskou, to je horší

než nemít duši, ženská, to je největší míra

toho, co člověk na zemi dokáže. Kdo nemá

takovou míru a chce být za každý prd slavný,

po každém vysrání něčím víc než jeho bližní,

udělá ze sebe vždycky jen a jen bestii,

i kdyby měl srdce veliké jako cihelnu.

Pěstuji si dvanáct masařek, tak, pro zábavu.

Už jsou veliké jako kočky. Bylo jich třináct.

Jedna se nevydařila. Nepřekonatelná

byla moc, jež ji od nich oddělovala kruhem

strachu. Ležela jako na lovu raněná zvěř,

kterou zapomněli dobít. Dal jsem jí svobodu,

ale odmítla ji. A tak žila sama, v žalu.

Čas plynul, měl jsem švagra, narodil se s hlavičkou,

jako je moje pěst, a s uchem až k patě.

Ta hlava mu nikdy nenarostla větší, ucho

se také nezmenšilo. Jeho matka k nám přišla

takhle na svátky, najednou, stará venkovanka,

udýchaná, přistoupila docela blizoučko

a povídá jí: „Mučejí tě hlady, viď?!“ Potom

vyňala zpod zástěry plecháček mléka a chléb,

ze zaňadří vyškubla salám s lahví ležáku;

pozoroval jsem ji z postele, myslela, že spím;

a honem pryč. Jen zdaleka se ohlédla, aby

viděla, zda pije. Ovšem že ta pila a jedla,

až se černalo, ale byl to také její hrob.

Marně jsem volal: „Strážníci! Strážníci! Strážníci!“

Nic na ni neplatilo. Jednu učím zacházet

s revolverem, tu nejchytřejší, a tu nejstarší

jsem naučil za měsíc počítat do tisíce.

Ostatní jsou hlupačky jako všechny masařky.

Pij, a nečum na nás jako tele v porodnici!

pobídl opět neviditelnou a mluvil dál:

A jak tak pozoruji těch dvanáct apoštolů,

myslím si, že utrpení jako žalářování

naučí stejně tak mouchy jako lidi hovnu.

To uměl jen On a po něm žádný z učedníků,

jak odešel On, všichni se rozešli, byl konec.

Pochopili situaci! Jen někdy se sešli

a radili se, co dělat, ale darmo, na nic.

Mám bratrance, věřte, byl tři roky v koncentráku,

když se vrátil a vyprávěl, pouštěla se mi krev,

po válce se stal velitelem jedné věznice,

nosí domů harantům na hraní zlaté zuby.

Čas od času ho to chytne a celou noc prořve:

„Zastřelte mne! Proboha, bez rozmýšlení, střelte!

Jsem zvíře, zastřelte mne místo nich! Nenechte mne

takhle pojít, nebo pobijte je! Nevidíte?

Tam je otec, má matka, tam leží můj bratříček,

sestřička, tam leží její muž, děti a hledí

na mne, jaký jsem lotr, vyvrhel, bídné zvíře!“

Včera mi řek: „Vole, každý člověk má chtít být víc,

než je, musíš před sebou vidět jasnou budoucnost!“

Neodpověděl jsem mu hned, šel jsem do almary,

vyndal pušku, namířil na tu jeho rodinku

a povídám: „Ven, nebo vám nachystám takovou

budoucnost, jaká vám patří, neřádi neřádní!“

On sebou škubl, oni mlčeli a odešli.

Ty masařky jsou nejšťastnější, když jim namažu

bříška medem a slétnou se na ně jiné mouchy.

Válejí se rozkoší po zádech a mumlají

nesmysly svou muší řečí o milencích, Bohu,

nekonečnu, mládí a kráse, žádají mne o

alkohol a ta, no, počtářka, dělá mušáka.

Znovu se napil a mluvil dál: — Zapomněly

lítat, ale zesílily jim nohy. Myslím si,

že jednou jednu podříznu, uvařím, upeču

a zjistím, jaké má masíčko. Byl by to pokrok,

moci tak pěstovat mouchy ve velkém, k jídlu, ne?

Dětsky se usmál, opřel lokty o hranu stolu,

hlavu o dlaně a odkašlal. Za prázdným polem

stálo několik domečků, na druhé straně pár

hubených smrčků zametalo soumrakem lehce

zastřené nebe. Když se vzpřímil, opět se napil,

zeptal se prázdné židle, zda znovu něco nechce,

a že by jí rád zapálil novou cigaretu,

objednal panáka. Potom se zase obrátil.

— Když vám to všechno tak říkám, tak mne napadá,

jestli všichni ti noví lidé, otcové vlastí,

nesmrtelní, jdoucí z práce do práce jako psi,

osvoboditelé, vůdci, ochránci, nadlidé

i ti, již se zastavovali, cloumali časem

jako kusem hadru, jestli si též nepěstují

nějaké masařky, třeba tak neviditelné,

jako je například tadyhle moje Mařenka.

Po těch slovech se napřímil, poposed se židlí,

abych lépe viděl na jeho Neviditelnou.

— Všiml jste si snad, že tu vedle mne nikdo nesedí?

Pij, Mařenko, a nekoukej na nás jako telátko,

na zdraví pána, nestyď se, on tě nesežere!

Cože? Co to povídáš?… Kdyby to bylo v lese,

ale takhle lidem na očích?… Kašli na lidi!

a napij se… Mluv trochu nahlas… Ne, to se pleteš,

to je hruška, támhle leží její muž, oříšek,

a vedle švestička, ty sem přivezli zdaleka,

ne, ty se tu nenarodily, utekly z vlaku,

podlahou, za jízdy, ale stříleli po nich, ach,

ona ji dostala do kolena, ubohoučká

hruštička, chtělo se jí spát, tam, vidíš? Spát, spát, spát…

A jestli ty jejich nevyrostly jako moje,

nedivte se, že všem, vždy a všude šlo jen o to,

aby tak či onak, hned nebo později zmizel

každý pěstitel, zemřela nebo že nezbyla

na světě jediná masařka, neboť smrt sama

je líná. A když, a když za soumraku před námi

znovu zvedla víčka, povstává v nějaké slávě,

nebyl tu nikdo, není tu nikdo s čistou duší,

kdo by se pomodlil, mimo policajtů, jen On.

Nevíte, co dokáže sežrat jedna masařka,

a copak když je jich regiment nebo armáda.

— Neskákej mi do řeči, Mařenko, neslyšíš?

Tak mluv, no, poslouchám… „Zapomněl jsem vypravovat,

jak ten mrzáček, co se nepovedla, ostatní

obtěžovala, každý den znovu je prosila,

aby ji zastřelily, když ji nechtějí pokřtít,

aby ji ukřižovaly, že je jejich muší

Vykupitel, že jedenkrát ležela naznak,

ale oči měla otevřené, ty své modré

pivoňky, a poslouchala tu svou blázen-hvězdu,

která k ní často přilétala pro rozhřešení,

zaslechla však Jeho hlas, jak říká: ‚No tak tedy

to dejte mně, já jsem beránek muší, skrze mne

přijde vaše spása.‘ Potom jak nastal nesmírný

chaos a uplynulo sto let a měl přijít den

poslední, ale ještě před půlnocí jí nikdo

nevěřil, ještě se zdráhaly, ještě se přely,

ale pootevřeným okem zahlédla, jak se k ní

sklonil, až před svítáním, když ji jedinou ze všech

políbil na ústa, tak prudce, že dodnes cítí

žár…“

Tak dobře, už jsem to pánovi řek, už ticho!

To víte, když člověku něco, co si pěstuje,

vyroste, nerad se s tím loučí, jako vždy se vším,

co žere čas, a vypiplat z mouchy trochu slona,

k tomu je třeba nadlidské vůle a pilnosti.

A moucha viditelná nebo neviditelná,

stoklasá pšenice nebo atomová bomba,

to je také jedno, každý neustále cosi

zkoušíme, každý touží zničit svou Hirošimu.

Jo, tady měl pár pořádných koní hodně práce

s půldruhým metrem písku. Tři mně tady natáhly,

v jednom roce, všechny jako když je blesk podetne.

Od té poslední jsem utek jako nějaký kluk.

Ležela tam celou noc a celé ráno, teprv

k poledni přišel rychtář s lidmi; obětoval bych

ruku, kdyby mně to někdo vymazal z paměti.

Až porazím některou tu potvůrku, pozvu vás

na ochutnání. Muší stehýnko! Už se na to

těším, Mařka nám něco zahraje na housličky.

Doslov

NEVÍM, zda není zbytečné hledat nějaké jméno nebo název pro způsob, který jsem užil při stavbě této básně, nevím také, jestli má smysl vůbec dávat název nějakému, třeba nalezenému stylu, formě nebo stavbě; ale už mi přišlo na rty označení: „samobáseň“, a budu její architekturu takto nazývat.

Škoda že se nedovedu přesně upamatovat na čas, hodinu, den, týden nebo měsíc, kdy se mě poprve zmocnila žádost napsat báseň takto vymezenou. Vím jen, že mnohem a mnohem později ji posílilo náhodné přečtení článku v novinách, v němž bylo cosi podobné „moderní básni“, do které byla všifrovaná špionážní zpráva.

Uskutečnit báseň nebo prózu, do které by byla včleněna jiná, zjevně námětově, obsahově i tematicky rozdílná, vynutil si na mně sám požadavek cyklu, který jsem předběžně pojmenoval Rod Genorův, motivovaný děsivou prózou Ladislava Klímy „Skutečná událost sběhnuvší se v Postmortalii“.

Byla to víc nemoc, víc nějaké opojení než zkouška, zda svedu tento problém vyřešit, zda jej budu umět přivést ve skutek. Horší však než toto byla pro mne sama skutečnost, neboť ať jsem dělal, co dělal, ať jsem se namahal, jak chtěl, nebyl jsem schopen od okamžiku tohoto rozhodnutí napsat jediný verš, jedno slovo, cožpak báseň nebo dokonce potřebné dvě.

V těchto dnech ve volném čase sestavuji „antologii osudovosti“, a tato práce byla pro mne jediným stupínkem, jediným živým proudem schopným odvést mé myšlenky od kamene ležícího v mé hlavě, jedinou cestou, která byla schopna dovést mne od sebe samého na takovou vzdálenost, kde vše se mohlo proměnit v jakýsi organismus úseku úsilí, a ne být neustále jen nějakou prapodivnou škatulí pro určité množství veršů, něčím víc než něčím k podráždění čtenářova oka.

Tento přerod se dostavil až po čtrnácti dnech, při čtení povídky Žofie Nałkowské „U trati“ z knihy Medailony, kterou jsem chtěl zařadit do zmíněné antologie.

Přesto, že jsem tuto povídku znal déle než dva roky, znepokojila mne znovu, ale tentokrát tak silně, že jsem se bez rozmýšlení odhodlal napsat, či spíše sestavit ze slov a vět povídky samé, báseň se stejným obsahem.

Byl to pro mne zprvu jen pokus zmoci cizí námět. Nedopadlo to ani zdaleka dobře, ale byl jsem přesto rád, neboť mne napadlo, aby tato báseň byla tou, kterou bych se pokusil vkonstruovat do jiné, své básně, kterou bych napsal.

Postupem hodin jsem se rozhodl nepsat jinou báseň, ale zvolit jednu z napsaných, již jsem měl v úmyslu užít do Rodu Genorova, a to z obyčejné bázně, abych nemohl být jakkoliv ovlivněn příběhem Nałkowské.

To mně vyhovovalo ještě po jiné stránce, snad nejdůležitější: zaprvé, že se konečně sám pro sebe pokusím demonstrativně vyřešit problém dávno znepokojujícího poznání, že lidský osud není nikdy vysvětlitelný a postihnutelný z jednoho bodu, jediného hlediska, poznatelný z jedné stránky, z jednoho postoje k životu, ale že jeho běh, jeho kolotání v sobě soustřeďuje klíč k porozumění a poznání života a osudu všech lidí v jeho čase žijících. Mohl jsem také, zadruhé, demonstrovat ještě jasněji pravdu, že báseň je mnohdy nevysvětlitelná právě jen pro naprosté soustředění na tyto osy, na nichž se otáčí lidský život, na tyto třecí plochy, mezi nimiž je osud neustále drcen, na toto poznání člověka, které tento život vůbec a osud vůbec činí tak velkým a nevyzpytatelným, že každé umělecké dílo může být jen intenzivním nebo mrtvým blesknutím tohoto nekonečného tajemství, na jehož začátku stojí smrt.

Uběhlo znovu několik bezvýchodných dní a pak jsem se dal do práce a neodsedl od stroje, dokud úkol neskončil.

A nyní k tomu, proč jsem se odhodlal tento vcelku zbytečný doslov napsat.

Mohl bych, a opravdu jsem již začal, brát z této básně verš po verši nebo slovo po slově a doložit je plnou zásobou paměti, citáty zkušenosti nebo stejně tak veteší reality a dokázat, že jsem si nevymyslil, ani co by se vešlo za nehet, že vše do písmene je skutečné, že jsem nic nepřidal ani neubral, ale považuji to za zbytečné. Myslím, že by to neprospělo stejně tak básni jako jejímu vysvětlení, neboť stejně tak pravdivě a spravedlivě bych mohl dokázat, že vše je vymyšlené a nic skutečné, či do písmene přejaté. Ale to není to hlavní, totiž, ještě nikdy, za celých dvacet let, co se pokouším psát, jsem se nesetkal s tak zoufalým stavem nedůvěry k sobě samému. Ne se svou nedůvěrou k schopnosti psát, poznávat vpravdě svět, žít upřimně události, které se mi nejen vnucují, ale které musím žít, vidět věci světa v jejich čistočistém světle „věcí“ a hledat v lidech to, co je v nich lidské, to, co z nich ještě dělá podoby obrazu božího, ne, té nedůvěry je vždycky dost až k zoufání, ale nedůvěry k tomu, co mám nyní učinit.

Od samého prvního verše jsem se nepřestával dotazovat po smyslu své práce, dotazovat, kde jsem v sobě nalezl právo toto činit s cizím životem (vše se mi stalo něčím živým, báseň přestala být pro mne básní, stala se bytostí!), s životem tak vznešeným a osudem tak bolestným. Jen děs jakési mrazivosti jako by neustále obcházel mé nitro a namlouval, že vše, co mne takto rozpolcuje, je nesmysl a prázdnota pocitu zoufalství, v němž žiji, jen tento děs a tato prázdnota mne hnala věc dokončit.

Protože se zde pokouším o jakousi omluvu, musím se také přiznat, že jsem nikdy v životě nestál vůči sobě v postoji takového zbabělce, literáta, domýšlivce a zároveň Kaina, nikdy jsem se nesnažil tak drze a tak hrubě bez výčitek odehnat od sebe každou zneklidňující myšlenku; vše se spiklo, vše najednou a jednohlasně chtělo vědět, proč se toho odvažuji, proč se opovažuji, proč chci zneškodnit a znetvořit něco tak lidského, proč to činím právě dnes, v době hrůz, proč činím v hodinách netvorností zrůdu ještě z toho posledního, co zbylo, co je lidské.

Ještě nikdy jsem nepochyboval tolik o svém rozumu, srdci, duši, svědomí, mravnosti a cti jako tentokrát. A nyní, kdy mám vše za sebou a rozhodl jsem se přečíst, co jsem napsal, lidem, nemohu rozhodnout, zda jsem opravdu neučinil něco, co jsem neměl dělat — měl dělat — nebo musil udělat.

Ne, neumím rozhodnout, neuměl bych odpovědět… nevím!

Zofia Nałkowska
U trati

…

Člověk, který to nemůže pochopit a nemůže na to zapomenout, vypravuje to ještě jednou.

Když se rozednilo, seděla žena, raněná do kolena, na svahu železničního náspu ve vlhké trávě. Někomu se podařilo utéci. Dále od trati, u lesa ležel kdosi bez hnutí. Uteklo jich několik, mrtví byli dva. Ona tu však zůstala tak — ani živá, ani mrtvá.

Když jsem ji našel, byla sama. Ale pomalu se tam na samotě začli objevovat lidé. Přicházeli od cihelny i od vesnice. Ulekaně postáli a hleděli zdálky — dělníci, ženy, nějaký výrostek.

Každou chvíli se utvořil nevelký hlouček lidí, kteří se tu zastavili, neklidně se rozhlíželi a rychle zase odcházeli. Přicházeli jiní, ale ani ti se nezdrželi o nic déle. Tiše spolu hovořili, vzdychali, radili se a odešli.

O tom nebylo pochybnosti. Její kudrnaté havraní vlasy byly příliš výmluvně rozcuchané a její oči, které se nepřítomně koulely pod přivřenými víčky, byly příliš černé. Nikdo na ni nepromluvil. Sama se zeptala, zda ti, kteří leží u lesa, jsou mrtvi. Dověděla se, že jsou mrtvi.

Byl bílý den a otevřené místo bylo na dálku odevšad viditelné. Lidé už věděli, co se stalo. Bylo to v době zesíleného teroru. Za poskytnutí pomoci nebo přístřeší hrozila jistá smrt.

Mladého muže, který tu stál déle, potom poodešel pár kroků a zase se vrátil, požádala, aby jí přinesl z lékárny veronal. Dávala mu peníze. Odmítl.

Chvíli ležela se zavřenýma očima. Posadila se znova, pohnula nohou, vzala ji do obou rukou a shrnula si sukni z kolena. Ruce měla zakrvácené. Ortel smrti, který jí uvízl v koleně, vězel v něm jako hřeb, který ji přibíjel k zemi. Ležela dlouho a klidně, příliš černé oči skryla pod víčka.

Když konečně otevřela oči, viděla kolem sebe nové tváře. Onen mladý muž tu však stál dosud. Tu ho poprosila, aby jí koupil vodku a cigarety. Tuto službu jí prokázal.

Hlouček lidí u svahu náspu vzbuzoval pozornost. Přibýval k němu stále někdo nový. Ležela uprostřed lidí, ale s pomocí nepočítala. Ležela jako na lovu raněná zvěř, kterou zapomněli dobít. Byla opilá, dřímala. Nepřekonatelná byla moc, která ji od nich oddělovala kruhem strachu.

Čas ubíhal. Stará venkovanka, která odešla, se opět vrátila. Byla udýchaná. Přistoupila docela blízko, vyňala pod zástěrou schovaný plecháček mléka a chléb. Sehnula se, vložila to rychle do rukou raněné a hned zase odešla. Jen zdaleka se ohlédla, aby viděla, zda pije. Teprve když spatřila přicházet z města dva strážníky, stáhla si šátek do obličeje a zmizela.

Ostatní se také rozešli. Zůstal u ní pouze mladý muž, ten, který jí přinesl vodku a cigarety. Ona však už nic nechtěla.

Strážníci s vážnou tváří přistoupili blíž, aby se podívali, co se tu děje. Pochopili situaci a radili se, co dělat. Prosila je, aby ji zastřelili. Domlouvala se s nimi polohlasně, aby to nikam nehlásili. Byli nerozhodní.

I oni odešli, domlouvali se, zastavovali a zase šli dál. Nebylo jisto, na čem se dohodnou. Nakonec se přece jen zdráhali jí vyhovět. Povšimla si, že za nimi šel onen úslužný mladík, který jí zapaloval cigarety špatně chytajícím zapalovačem, a kterému řekla, že jeden ze dvou zastřelených u lesa je její muž. Zdálo se jí, že se ho tato zpráva nemile dotkla.

Pokusila se napít se mléka, ale po chvilce uvažování odložila plecháček do trávy. Míjel těžký, větrný den předjaří. Bylo chladno. Za prázdným polem stálo několik domků, na druhé straně několik nevelkých, hubených smrčků zametalo větvemi nebe. Les, do kterého měli utéci, začínal dále za tratí, nad její hlavou. Před sebou viděla jen prázdnou pláň.

Mladík se vrátil. Znova se napila vodky z lahve a znova jí zapálil cigaretu. Na východě se nebe zastřelo lehkým, šířícím se soumrakem. Na západě bystře stoupaly vzhůru kotouče a čmouhy mračen.

Noví lidé, jdoucí z práce, se zastavovali. Ti, kteří tu byli dříve, vysvětlovali těm, kteří přicházeli, co se stalo. Mluvili, jako by je vůbec neslyšela, jako by tu už vůbec nebyla.

— Támhle leží zabitý její muž, říkal ženský hlas.

— Utekli z vlaku támhle do lesíčka, ale stříleli po nich z pušek. Muže jí zabili a ona tu zůstala sama. Dostala ji do kolena, nemohla běžet dál.

— Kdyby to bylo v lese, mohli bychom ji spíš někam odtáhnout. Ale tak, lidem na očích, to nejde.

To říkala stará žena, která si přišla pro svůj plecháček. Mlčky se dívala na mléko, rozlité v trávě.

A tak se nikdo neměl k tomu, aby ji odtud před nocí odnesl, ani aby přivolal lékaře, ani aby ji dal odvézt na nádraží, odkud by mohla dojet do nemocnice. Na nic takového nikdo nepomyslil. Šlo už jedině o to, aby tak nebo onak zemřela.

Když za soumraku otevřela oči, nebyl u ní už nikdo, kromě obou strážníků, kteří se vrátili, a onoho mladíka, který se teď už vůbec nevzdaloval. Znovu jim říkala, aby ji zastřelili, ale nevěřila, že to udělají. Položila si obě ruce na oči, aby již nic neviděla.

Strážníci ještě váhali, co mají dělat. Jeden přemlouval druhého, ten však řekl:

— Tak ale ty!

Zaslechla však hlas onoho mladého muže.

— No, tak to tedy dejte mně…

Ještě se zdráhali a přeli. Pootevřeným okem viděla, jak strážník vyňal revolver z pouzdra a podal jej neznámému.

Lidé, kterých opodál stál celý hlouček, viděli, jak se nad ní sklonil. Zaslechli výstřel a pohoršeně se odvrátili.

— To už také mohli radši někoho zavolat, než takhle. Jako psa.

Když nastala tma, vyšli z lesa dva lidé, aby ji odnesli. Stěží mohli rozpoznat místo. Mysleli, že spí. Když jí však jeden z nich dal ruku pod záda, hned poznal, že má před sebou mrtvolu.

Ležela tam ještě celou noc a celé ráno. Teprve k poledni přišel rychtář s lidmi a nařídil ji odnést a pohřbít i s těmi dvěma zabitými u trati.

(Přeložila Helena Teigová.)

JÁSAJÍCÍ HŘBITOV

Deník

Kdy již konečně přikryje noc tento jásající hřbitov?

I. S. Šmelev

10. leden 1950. Úterý (Kladno)

—

BŮH ví, jak jsem vyrost,

je nemocný, nemá-li co pít,

matka mu sama podstrkuje peníze,

aby s ním byl pokoj,

jako by nestačilo prolít hrdlem

do grejcaru, co vydělá.

A kdybys lehla, říkám jí,

a nemohla na posluhu,

jak bych vás uživil,

když je mi teprv dvanáct?

Karel je chromajzlík

a Marta ještě neumí mluvit.

Vždycky se mi směje.

Ještě můžu, říká, nepřivolávej neštěstí.

Dej mi klíče od almary,

řek jsem jí včera večer,

když přišel a chtěl zase štípat nábytek,

a všechny peníze, uvidíme,

jestli to musí jít takhle dál,

ale ne abys volala zámečníka,

až nebudu doma a on přijde žebrat.

…Ptal jsem se ve škole,

proč se vyrábí tolik pití,

když je tak málo lidí na práci.

Učitel řek, že neví.

Lhal, ví to. Všichni jen lžou.

24. leden 1950. Úterý

(Pracovní konference o základních otázkách české poezie, pořádá česká sekce Svazu československých spisovatelů. Hlavní referáty L. Štoll a J. Taufer.)

—

Drahý Františku,

až dnes mám sílu usednout ke stroji, ano, Vy jste to věděl, věděl, co z Vás udělají, bude-li to třeba, anebo až vás nebudou potřebovat.

Jak jinak to mohlo, jak jinak to může být, jak jinak mohou mluvit, čím jiným mohou být tito lidé?

Měl jste pravdu. Kdo nepoznal na vlastní kůži, nemůže vědět, co je to partajní zrůda, kdo jsou Štollové, a to jsou kostelní myši proti potkanům nahoře, co je to člověk, který umí jen poslouchat a chce mít za to moc, slávu za to, co je nemožné v čestném, normálním životě, co je za zvíře člověk, vystlaný jednou ideou, jednou lží. Vy jste také věděl, že všichni ti, kterým jste podával ruku, které jste posiloval úsměvem a nejlepším slovem, budou rádi, a jak rádi, jednou tleskat každému, kdo po Vás hodí blátem, budou tleskat, až jim zčervenají dlaně, a co víc, aby dali korunu své špinavosti, vstanou a budou provolávat slávu, slávu supovi, za to, že jim konečně promluvil z duše, že zaskřehotal píseň jejich otrockých srdcí. Nebudu je všechny jmenovat, víte o nich „tam“ lépe než já, věděl jste o jejich nízkém štěstíčku, znal jste dobře jejich psí životy, věděl jste, že si nikdy nebyli schopni odříct svůj výděleček, ti hokynáři literatury, ti slouhové papíru…

—

Po panu Štollovi, který se musil celému shromáždění zadušovat, že svůj geniální a historický projev okamžitě vydá tiskem, mluvil pan Taufer. Byly to dvě hodiny stejně ubohého žvanění, dokument stejné neschopnosti napsat něco alespoň souvislého: jen nadávky, sprostota, gestapáctví a recitování vytrhaných veršů bez ladu a skladu. Dověděl jsem se, nevím už pokolikáté, že jsem literární zrůda, kosmopolitická hyena, duševně vyšinutý, parazit literatury, který nemá se slovem básník nic společného, přisluhovač imperialismu, hniloba válečných štváčů, fašistický zmetek, člověk skrznaskrz prohnilý, pornograf, dvojče zrůd, jako je Eliot, Miller nebo Faulkner, těch rasistických vyvrhelů, jsem prý ten, který nenávidí život, který by nejraději viděl svět utopený v krvi svých bližních, trockista, nepřítel Sovětského svazu, lump proletář na třetí atd.

Po projevu tohoto mesiáše nové české literární kritiky, jemuž byl vzdán nemenší hold než předcházejícímu, vystoupil za nesmírného jásotu pan ministr Nejedlý. Blábolil asi hodinu. Ujistil obecenstvo, vděčně tleskající za každé slovo, že kdyby býval věděl, v době, když byl ministrem sociální péče, že existuje v české literatuře člověk, jako jsem já, dávno by mě již poslal do dolů, abych neotravoval vzduch. Říkal, že prý jinam nepatřím (čest práci, hrdinové naší doby, slavní synové naší milované vlasti, nejzdatnější bojovníci za socialismus v naší zemi, horníci!), neboť jsem nebezpečný zárodek epidemie, který má každý uvědomělý socialista povinnost odstranit ze života, zničit vůbec.

Nemohl jsem se ubránit smíchu. Už se mi to jednou stalo, a právě v době, když jsem básně, o kterých tu byla řeč, psal. Ti pánové tenkrát také říkali, že zachraňují národ, že jsou vykupitelé lidstva.

Odešel jsem na záchod, ještě než skončil.

Když jsem se vrátil, stál za řečnickým pultem Vítězslav Nezval. Nevěděl, z které strany začít, jak kousnout do koláče. Bylo to příliš nebezpečné. Bylo také až příliš nebezpečně vidět, jak ví, kolik krys číhá na každé jeho slovo. Kroutil se jako had, tak jak se umí pokroutit jen Nezval, rozhazoval kytice pochval na předřečníky, ujišťoval každého zvlášť o jejich genialitě, ale nakonec si přeci jenom dodal odvahu a řekl, co umí říct jen on, s takovou přesvědčivostí a čistotou, vynutí-li si jeho srdce samo nad ním moc. Začal:

— Není možné a není také dost důstojné pro nás, kteří jsme Františka Halase znali, přijmout s klidným svědomím to, co tu bylo o něm řečeno.

Kdyby byl Nezval řek jen toto, bylo by to mnoho, mnoho mezi hitlerovčíky, Nezval však našel v sobě víc odvahy, než mohl kdo očekávat.

Mluvil dlouho o naježeném poměru mezi ním a Halasem, jak se mnohokrát střetali nejen v soukromí, ale i na veřejnosti, mluvil ohnivě a vždy ukončil větu přiznáním velikosti všemu, co Halas napsal. Později každým slovem podtrhával krásu Halasových básní, mluvil o novosti jeho básnické řeči, říkal, jak se sám v této veliké řeči mýlil, jak sám jí zpočátku nerozuměl, dokumentoval svou zkušeností a svým sebevědomím to, co básníka básníkem dělá, a postavil jako nesmrtelný vzor tohoto nejlidštějšího úsilí život a celé Halasovo dílo. Nerozlučně spojil jeho lidskost s jeho verši a zapřisahal se jeho nesmlouvavostí ve věci poezie, které byl nositelem.

— Halas za poezii platil celý život a životem za ni také zaplatil, a kdyby bylo jen toto, je tady čemu vzdát veliký hold, a nesouhlasí-li někdo, měl by mít tedy odvahu alespoň mlčet, mlčet nad hrobem básníka, nad hrobem, na kterém ještě neuschly květiny, mlčet po této smrti zvlášť, neměl-li sílu mluvit za jeho života.

Druhým, kterého Nezval obhájil, byl Karel Teige. Řekl:

— Všechno to, co tu bylo sneseno na hlavu Karla Teigeho, z čeho zde byl obviněn v můj prospěch, není pravda. Toho všeho jsem vinen já sám, beru tuto špínu, která pro mne nebyla a nikdy nebude nečistou, rád sobě k tíži. Nechci a nikdo zde také nesmí být napadán z mé viny. Je nesmiřitelný blud ještě dnes se domnívat, že mne Karel Teige zkazil. Jestli jsem se opravdu někdy zkazil, tak jsem to činil s plným a nejhlubším přesvědčením. Je také stejný nesmysl se domnívat, že měl někdo nade mnou takovou moc, jak to zde bylo řečeno, naopak. Já sám jsem nutil Karla Teigeho k ještě větším nerozvážnostem. Karel Teige sám osobně také není ani za nehet tím, čím zde byl nazván. Nemohu mu do smrti zapomenout, co on pro nás učinil, co pro nás objevil. On to byl, který nám otvíral okna do celé nové, progresivní světové literatury, on první u nás ukázal velikost Apollinairovu, básníka, kterého miluji ze všech básníků na prvém místě ještě dnes, a budiž mu za to čest, neboť básník umírá bez nejživějšího, bez nejužšího kontaktu se vším, co se ve světě nového děje, byť se to zdálo někomu sebezrůdnější, a to básník na celém světě, žádnou zem nevyjímaje. Jakmile básník ztratí tuto živnou půdu, tento nutný kontakt s lidstvem, je s ním konec, nadobro konec…

Potom, na závěr, Nezval stejně hezky obhájil i mne.

29. leden 1950. Neděle

Dnes se dožívá Boris Pasternak 60 let. Orgán Svazu československých spisovatelů významně mlčí. Mimo Svobodné slovo, které přináší Pasternakovu báseň a tři řádky konstatující fakt jubilea, neozvaly se ani jedny noviny. Tomu se říká socialistická bdělost.

—

Neměli bychom být rádi, že se ještě smí vůbec mluvit o Františku Halasovi?

31. leden 1950. Úterý

V Modeně bylo zastřeleno šest zemědělských dělníků. Všechen tisk přináší komentáře a obrázky z demonstrativního pohřbu. Celá Itálie byla na nohou a celý svět psal o těchto vraždách s největším opovržením.

—

Bože, učiň mě zemědělským podruhem z Modeny, abych mohl zemřít před tváří světa a nebyl zastřelen jako zbytečný tvor, přebytečná myš, jako ty stovky, o nichž mně lidé s děsem šeptají, kam přijdu v této zemi nešťastných, v tomto městě mrtvých.

15. únor 1950. Středa

T. S. Eliot

Dutí lidé

I.

Jsme lidé dutí

Lidé vycpaní

Podepřeni navzájem

Hlavy slámou vystlané. Běda!

Naše hlasy vysmahlé, když

Vzájemně si šeptáme

Klidné jsou a beze smyslu

Jak vítr v trávě vyprahlé

Či nohy krys nad střepinami skel

V našem pustém sklepení.

Podoba bez tvaru, stín bez barvy,

Síla beze zdroje, gesto bez pohybu;

Ti, kdož na onom břehu

S očima v sloup, ve věčném Království smrti

Vzpomínají nás — jestli vůbec — ne na zbloudilé

Vášnivé duše, ale jen

Na duté lidi

Vycpané lidi.

II.

Oči jež se neodvažuji potkávat v snách

V přízračném království smrti

Takových nebývá:

Tam, oči jsou

Sluneční paprsek na puklém sloupu

Tam, kolébá se strom

A hlasy jsou

Prozpěvování větru

Vzdálenějšího a slavnostnějšího

Než vybledající hvězda.

Nechť nejsem o nic blíž

Přízračnému království smrti

Nechť se též smím odívat

Do vymyšlených přestrojení

Kožichů krys, kůže vran, holí zkřížených

V poli

V plen plenu větru

O nic blíž —

Ne ono poslední setkání

V soumračném království.

III.

Toto je mrtvá zem

Kaktusová zem

Modly kamenné

Tu trčí, zde přijímají

Prosbu rukou mrtvého člověka

Pod plápolem zemdlévající hvězdy.

Takto je tomu

V onom soumračném království smrti

Probouzejíce se samotni

V hodinu, v níž se

Chvějeme něhou

Rty, jež by chtěly líbat

Shledávají modlitby k puklému kameni.

IV.

Není tu očí

Není tu vůbec očí

V tomto údolí umírajících hvězd

V tomto pustém údolí

V tomto rozpukaném jícnu

Našich ztracených království

Na tomto posledním místě setkání

Se drápem dohromady

A varujem se řeči

Shromážděni na tomto břehu srázné řeky

Nevidomí, pokud se

Znovu neobjeví oči

Jako věčná hvězda

Stolistá růže

V soumračném království smrti

Pouhá naděje

Prázdných lidí.

V.

Here we go round the prickly pear

Prickly pear prickly pear

Here we go round the prickly pear

At five o’clock in the morning.

Mezi myšlenku

A skutečnost

Mezi pohnutku

A skutek

Padá stín

Neboť Tvé je Království

Mezi početí

A stvoření

Mezi pohnutí

A odezvu

Padá stín

Život je velmi dlouhý

Mezi žádostivost

A ukojení

Mezi mohoucnost

A trvání

Mezi podstatu

A zanikání

Padá stín

Neboť Tvé je Království

Neboť Tvé je

Život je

Neboť Tvé je

A takhle končí takhle končí svět

A takhle končí takhle končí svět

A takhle končí takhle končí svět

Ne s hromovou ranou, ale s brekotem.

19. únor 1950 — 23. březen 1950. Čtvrtek

Na všechny otázky a odpovědi končící slovy: práce, plná zaměstnanost, přebytek pracovních sil, neštěstí nezaměstnanosti atd. — mám jednu odpověď, třeba hroznou, ale skutečnou: Copak v koncentračních táborech byl nebo je nedostatek práce, copak tam nebyla práce pro všechny, copak se tam lidé nepředstihovali ve výkonech, v pracovních výkonech všeho druhu a stupně, copak to nevyhrávali vždy ti politicky nejuvědomělejší, copak tam nebyl dostatek pracovních sil, rozbiječství solidarity, dokonalý pracovní pořádek? Stal-li se někde či někdy ten malér, že bylo práce málo, že hrozila jen částečná nezaměstnanost, vedoucí táborů si věděli okamžitě rady a nikdy to pro ně nebyl nějaký problém, to bylo dokonce to nejmenší, to nejjednodušší, co se mohlo vyskytnout, holé nic.

Tato bezproblematičnost, toto jednoduché uspořádání poměrů, tyto nepatrnosti končily tak, že se nakonec dělalo mýdlo z lidského masa a tuku a žíněnky z lidských vlasů, a co víc, bylo to stejně jednoduché, vyráběli se mrtví.

Ano, těm pánům bylo stejně jednoduché, neproblematické, bylo jim ničím nadělat tisíce a statisíce mrtvých. Jen když bylo co dělat, jen když to sloužilo národu, myšlence.

Totalita, jakákoli totalita vede vždy k zvířeckosti, vždy k zrůdnosti, a povedl-li se udělat vzorný „pracovní tábor nebo výchovný tábor“ pro sto, tisíc nebo deset tisíc lidí, je stejně snadné a jednoduché jej udělat pro celý národ nebo většinu lidstva; aby nikdo nebyl nezaměstnaný. Zaplaťte dobře policajtům a jde všechno!

—

Ch. Chaplin: Neustálé zoufalství plodí lhostejnost.

—

Každý boxer, není-li zárodečně blbcem, po krátké kariéře se jím určitě stane.

Fotbalisté? Ten nejlepší z nich je zároveň nejlepším surovcem, a ti druzí se dlouhá léta namahají jej dohnat.

Inteligence cyklisty se vyrovná jen jednou rukou inteligenci posledního délesloužícího, a všichni víme, co je za nádobu vědění a lidskosti každý četař.

Lehký atlet? V tom je snad něco, ale ne víc než v každém polírovi.

Herectví a akrobacie jako virtuozita vylučují rozum. Je to jen vůle, vůle cvičeného psa, který snadno zapomene štěkat proto, že se naučil srozumitelně odříkávat abecedu.

Ale všechno toto jsou vznešená povolání proti tomu, co dokáží někteří umělci.

Žádný zloděj neumí tak dokonale, tak drze před celou veřejností krást, jako to dokáže mnohdy i ten nejposlednější malíř. Jen jděte po výstavách a srovnávejte, co je zde původního, neukradeného nebo alespoň poctivě vypůjčeného. Zapláčete. Nic než životy závisející na nejsprostší zlodějovině.

Málokterý sochař převyšuje inteligencí obyčejného lokaje, a jen ten, kdo se schází s hudebníky, ví, co je to za pařezy.

Vrcholu špinavosti ve všem však dosahují spisovatelé. Jestli se někde houfně vyskytují lidské sviňky, štěnice nebo tasemnice, tak ty nejvybranější exempláře budou vždy v řadách spisovatelů. Není větší mrvy nad spisovatele, který si umíní dobýt slávu nebo moc. Ještě horší je však spisovatel mamonář, zbabělec a úředník. V totalitních režimech to jsou ti nejhorší špinavci, ke kterým by se měl každý udavač nebo tajný chodit učit.

—

V předvečer výročí narozenin T. G. Masaryka přinesly noviny jedinečnou ukázku úcty k bývalému prezidentovi. Vyznamenaly se ovšem Lidové noviny, vedené významným žákem E. Basse, Janem Drdou; totiž, jediné, co tam bylo, byl inzerát na desetikorunovou brožuru o TGM od Z. Nejedlého.

—

Člověk, který se snaží udělat ze sebe něco víc, než je, učiní ze sebe vždycky zrůdu.

To platí hlavně také pro oblast umění. Jestliže umělec dělá cokoli jiného, než má v sobě, vždy učiní něco potvorného. Také obyčejný člověk, který je vržen osudem v povolání jiné než v povolání, které mělo být povoláním jen jeho, je stejně tak na světě málo platný a může být pro svět stejně nebezpečný jako zvrhlý politik.

Všechna veliká zla vznikají hlavně z toho, že si lidé umiňují být někým, kým vskutku nemohou být. Potom musí, aby zakryli svůj omyl, svou neschopnost, aby pravdivě lhali a dokonale maskovali nemohoucnost, uchylovat se k násilí, k nejhroznějším podvodům, nezřídkakdy končícím v bestialitách.

—

Hleď, jak nejrychleji dovedeš, zbavit se veliké myšlenky, geniálního nápadu, obřího pocitu. Génius se nevyznačuje nebývalými myšlenkami, převratnými nápady, bohorovnými pocity, ale myšlenkami, nápady, pocity u každého zdomácnělými, každému vlastními, ne přijatelnými nebo nepřijatelnými, ale jsoucími.

—

Nemám už opravdu žádnou naději

Nevím kde bych ji vzal

A také mi ji nemá kdo dát

A přeci bych chtěl pracovat

Ještě víc než to činím

Psát

A dokonce

Odvážím-li se z toho co mi dala noc

Přečíst těm pěti nebo šesti přátelům

Nedělám si právo na nic jiného

A dožiji-li se někdy jiných časů

Mám-li někdy chuť předvídat

Že ty časy přijdou

Řeknu také

Že předvídat neznamená

Mít naději

Činím toto vše!

Jen činím — víc nic!

A jen proto

Že to ještě mohu dělat

Neboť dnes večer nebo zítra

Nevím

Může přijít pán s odznakem nebo v koženém plášti

A učiní všemu konec

Takový konec jako jej činí smrt.

—

V 36 letech píše:

Viktor Dyk: Zmoudření Dona Quijota

Franz Kafka: Trestanecká kolonie

František Halas vydává Dokořán

Richard Weiner otročí novinám

Ignát Herrmann: U snědeného krámu

Jaroslav Hašek: Dva tucty povídek

Jaroslav Havlíček: Petrolejové lampy

Jiří Weil: Moskva hranice

Karel Sabina je ve vězení

Josef Jungmann překládá Ztracený ráj

Charles Baudelaire vydává Květy zla

J. A. Rimbaud myslí na ženění

— — — — — —

—

Máme novou mravnost, které

Vybičování výkonu je čestným plněním výstavby a slavný vlastenecký čin

Udavačství je revoluční bdělostí

Ponižování důstojnou sebekritikou

Militarismus velikým projevem lásky k ochráncům a drahým osvoboditelům

Otroctví radostným budováním v němž není nic těžké a skutečně nic nepřekonatelné

Fašismus nejdobrovolnější kázní

Rasismus nejvyšší metou vlastenectví

Žalářování splněním nejvroucnějšího přání převýchovy

……….

29. duben 1950. Sobota

Jaro mne zbavilo sil. Dal jsem se tedy do úklidu stolu.

Kamna se najedla.

Jen těchto několik básní jsem měl odvahu znovu překlepat, znovu je „vzít do prádla“ a zařadit sem, kde snad ani nemají co dělat.

Mezi tupci

ŽÍT mezi tupci

je daleko těžší

než žít se zvěří

Zvěř odhání oheň

zbraň i slovo

se zvířaty lze žít

v pokoře a odříkání

v ochočení sebe sama

ale s tupcem

a mezi tupci?

Nepomůže nic

Zde slovo není slovem

oheň není ohněm

zbraň není zbraní

pokora pokorou

odříkání odříkáním není

mezi tupci jsi stále sám

a co děsivějšího

stáváš se zvolna

chtěj nechtěj jedním z nich

Řekni tupci

že život je něco jiného

než pohodlí

že je to neustálý boj

tím plnější čím těžší

že radost je

podmíněná námahou

láska čistotou

pravda samozřejmostí

smutek opravdovostí

že ptá-li se na člověka

musí se ptát na tajemství

že hledí-li na sebe

nevidí nic

nechá-li duši stranou

— — — — — —

Čekáte všichni na kabáty?

— JSEM čtvrtá, řekla dívka,

nevím, kdo přišel přede mnou.

— My dva, ozval se mladík

a ukázal na vedle stojícího,

— vlastně jsme zde byli první,

ale nestoupli jsme si

rovnou ke vchodu, až přišel

tento pán před námi.

Slyšíš? zeptala se mne noc,

bije jedenáct, lež pokojně,

uslyšíš ještě jiné věci,

a máš-li dlouhou chvíli,

pozoruj, kolik se jich mezi zdmi

ještě obléká, do teplého,

aby snáze přečkali můj život,

kolik jich nařizuje hodinky

a, Bože, jak mne nenávidí,

a jak jsou šťastni, že nepláču,

jako bych byla všeho vinna já,

každý je přesvědčen, že přijde první.

Bolest propukne později,

až většina spočítá hvězdy,

okna v ulici, písmena reklam,

kostky chodníku, lampy v dohledu,

až ulehnu do hrobu.

Ještě se mi to žije,

každý se vidí v novém plášti

a vidí v něm i mne, ale;

Přišel mladík, okouněl

s balíkem pod paží.

Za chvíli jej rozbalil;

byl to spací pytel.

Potom připlula dívka

se zahradním lůžkem:

— Čekáte všichni na kabáty?

a když dostala odpověď,

zapálila si cigaretu,

rozložila židli a ulehla

vedle mladíka v pytli.

Lež, pokojně, pokračovala noc,

uteče to jako voda,

dlažba ví, oč běží,

za chvíli přijde chlapec

a bude si svítit baterkou

do knihy. Požádají jej,

aby něco přečet. První báseň

rozváže všechny jazyky.

Potom se dovíš o krámech,

z nichž přetékalo jídlo,

kde šatstvo div nehnilo,

o městech plných žen, s ústy

jako svítání vítané labutěmi,

s klíny, do nichž lze vejít

a ulehnout jako mnohý zde.

Dál už jenom hořký, zakousávaný

smích z těch, kdo je vedou,

z těch samozvaných pánůbohů.

Nakonec, až přijde matka,

otec, sourozenec nebo přítel

někoho vystřídat, že musí do práce

či si odpočinout, nakonec