© Pavel Gotthard, 2013

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2013 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-881-9 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-882-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-883-3 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-884-0 (Formát MobiPocket)

Obsah

PROLOG

1. ŠPATNÉ KONCE

2. NEVĚRA

3. CESTA DO KRÁLOVSTVÍ

4. LEPŠÍ NEŽ FANTASY

5. PROBOUZENÍ

EPILOG

Věnováno čtenářům fantasy, hráčům rolových her a larpové komunitě

PROLOG

„Viděl jsem v tramvaji holku v metalovým tričku. Měla dlouhej kabát a takový ty vaše těžký, pankáčský boty. Glády.“ Řidičovy ruce se na volantu chvěly, jak stará škodovka poskakovala po namrzlé dlažbě. „Vypadala jako ty.“

Když dívka vedle něj dlouho neodpovídala, na okamžik se k ní otočil. Opírala se o okénko a pozorovala sníh, jak létá našedlou září světlometů a lepí se na čelní sklo. Zdálo se, že spí s otevřenýma očima.

„Četla nějakej paperback,“ pokračoval řidič. „Takovej ten tlustej, co ho musíš držet oběma rukama, jinak se ti sám zavře. Už nebylo kde sedět, tak u toho stála. Celým tělem se opírala o tyč, jen aby měla volný ruce a mohla držet tu pitomou knížku. A kolem chodili lidi, strkali do ní batohama, loktama, vším, ta tramvaj s ní házela a ona pořád četla. A najednou mi jí přišlo strašně líto.“

Spolujezdkyně se pořád nehýbala. Mohla být dost dobře mrtvá, řidič by to stejně nepoznal.

„Chtěl jsem za ní přijít, obejmout ji a říct: Jen klid, píšu do Dechu draka a taky vím, jaký to je, bejt fantazák. A vím, co udělat, abys byla šťastná. Jenže…“ řidič riskoval krátký pohled na stranu, „jenže mám kamarádku — úplně jako ty — a ta mi to zakázala.“

Dívka vedle něj se konečně pousmála. Měla výrazné rty a nezvykle dlouhé vlasy, které se jí přes ramena plazily až do klína.

„Pět a dost,“ řekla. „To je dobré pravidlo.“

„Ale o tom tvým gothikovi se mluvilo.“

„Už nemluví.“

Škodovka se proplétala nočními ulicemi. Na všech semaforech blikala oranžová a jen občas minuli jiné auto. Na východě začínalo svítat. Jako kdyby někdo odspodu trhal černý igelit oblohy a zpod něj se dralo okrové světlo.

Zastavili kousek za širokým betonovým mostem. Řidič zajel k chodníku a vypl motor. „A co Andrej?“

Dlouhovlasá dívka zavrtěla hlavou a začala si zapínat koženou bundu. Místo zipu na ní měla přinýtované ocelové spony.

„Takže nemáme jiný místo?“ vzdychl řidič.

Vystoupila z auta a silně za sebou bouchla dveřmi. Řidič na ni vyčítavě zavrtěl hlavou přes umazané okénko, nasadil si čepici a také vystoupil. Lednový vítr byl plný vloček a bolestivě kousal do tváří.

Společně pak vykročili ke kraji mostu, odkud klesalo schodiště dolů k Vltavě. Kolem něj se táhl plot s logem stavební firmy a za ním se k nebi drápaly kostry dvou rozestavěných výškových budov.

Po namrzlých schodech sešli až k řece. Těsně u břehu stála tlející dřevěná loděnice se zasněženou střechou. Byla hned na okraji staveniště, takže to vypadalo, že ji každou chvíli pohltí výkopy. Na její vrata někdo sprejem nastříkal graffiti, které se teď nezřetelně bělalo ve vzdáleném světle lamp. Byla to stylizovaná kresba dračího těla, jako ze středověkého erbu. Dívka se opřela do vrat a vklouzla dovnitř.

Lodě tu nebyly žádné, jen plesnivějící stojany. Podlaha byla pokrytá šedou špínou, cigaretovými nedopalky a sněhem, který se sem dostal děravou střechou. A přesně uprostřed se vedle sebe tísnila tři těla zabalená ve spacích pytlích.

„Andreji,“ dívka se sklonila nad nejbližší spacák a zatřásla s ním. „Vstávej.“

Člověk ve spacáku se ani nepohl, a tak se otočila k jinému. „Ezechieli, svítá.“

Někdo se uvnitř zavrtěl. Otvor pro hlavu měl stažený nadoraz, takže trvalo, než zevnitř našel šňůrku a povolil si ho. Pak se ze spacáku vyloupla hlava ve vojenské plynové masce. Vypadalo to, jako když se z obří larvy vydere lysý brouk.

„Ty v tom i spíš?“ vydechl řidič.

„Jako… večer byla hrozná kosa. Nechtěl jsem se vzbudit zimou,“ řekl ten člověk a vytáhl si masku na čelo. Měl mladinký obličej, sotva šestnáctiletý.

„Tak jak?“ zeptala se dívka a přidřepla ke spacáku.

Chlapec se usmál. „Nějací mrtví, ale máme to.“

„A princ?“

„Žije. To bych ti neudělal.“

„Děkuju,“ vydechla a silně ho objala.

Jejich hlasy probudily dalšího spáče, holohlavého muže s bradkou. „Tak dobrý, no,“ řekl a začal si dýchat do zkřehlých dlaní. „Ale nechtěl bych to absolvovat znovu. Měli jsme ty Pendragonovy soldáty, a stejně to bylo o hubu. Andrej ti to poví.“

Dívka se otočila k poslednímu spacímu pytli. „No tak, Andreji, zlato.“

Uvnitř se nikdo nehýbal.

„Vstávej, máme v autě horký čaj,“ prudce zatřásla spacákem, až se jí spony na bundě rozcinkaly.

Nic.

Čtyři lidé v loděnici se dívali jeden na druhého a strachem se rozšiřující zornice jim pomalu požíraly duhovky. Pak se dívka konečně vzpamatovala, vrhla se ke spacáku a rozervala jeho zip.

„ANDREJI!“

H. P. LOVECRAFT

Celý život je jen sada obrázků v mozku. Není žádný rozdíl mezi těmi, které se zrodily ze skutečných věcí, a těmi, které se zrodily z vnitřních snění, a není proč si cenit jedněch více než druhých.

Stříbrný klíč, 1929

All life is only a set of pictures in the brain, among which there is no diff erence betwixt those born of real things and those born of inward dreamings, and no cause to value the one above the other.

The Silver Key, Wierd Tales, 1929

1. ŠPATNÉ KONCE

27. SRPNA, PÁTEK

Nevěra bylo to první, co Davida napadlo.

Pavla stála ve dveřích pokoje, sjednou rukou položenou na zárubni dveří, jako kdyby pózovala pro nějaký obraz. Bylo půl páté ráno avenku přestávalo pršet.

„Neptej se, prosím,“ řekla potichu. „Zase bychom na sebe křičeli.“

Vranním šeru nešlo poznat, jak se Pavla tváří. Jasně viděl jen její červené vlasy, roztřepené deštěm arozcuchané neznámýma rukama.

„Mám otebe strach,“ řekl David.

Pomalu si sundala zramene látkovou tašku apoložila ji na botník. „Omlouvám se,“ zašeptala. „Ale já tam nemůžu přestat chodit.“

Davidovi bylo dvacet dva. ZPrahy odjel vdevatenácti, když se vBrně dostal na žurnalistiku. SPavlou bydlel dva roky azduše nenáviděl všechny chvíle, kdy toho rozhodnutí litoval. Tohle byla jedna znich.

„Dělej si, co chceš, jen mi prosím tě řekni, oco jde. Když mi ukážeš partu kámošek zfildy, se kterýma koukáte na mladýho Deppa vJump Street, budu spokojenej. Vracej se sem třeba na víkendy. Ale já mám prostě strach, že když mi to musíš tajit, že…“ neurčitě zamával rukama.

Vzdychla. „Tohle už tu bylo stokrát. Nemám nikoho jiného.“

„Kdybys měla, bylo by to aspoň něco, sčím bych moh pracovat. Moh bych říct: okay, vyřešíme to. Nebo okay, rozejdem se. Ale ty neříkáš nic. Ato je děsivý.“

Ikdyž končilo léto, obě okna vmístnosti byla zavřená. Přes každé znich byl totiž kvůli rekonstrukci fasády natažený igelit, takže se nedalo větrat.

Pavla si stoupla před Davida, aby ho vzala za ruce. Měla drobnou postavu, malá prsa avelmi světlou pleť. Vobličeji byla hezká azvláštním způsobem dospělá, ina svých jedenadvacet.

„Pro tebe je důležitá škola,“ řekla. „Odešel jsi kvůli tomu zdomu, státou nemluvíš, pořád jsi na fakultě nebo vnovinách. Celý tvůj život, tvoje osobnost, sebevědomí, všechno je to postavené kolem téhle jedné věci. Aikdyby se ti jinak všechno zhroutilo, vytiskneš si na á trojku motivačního Václava Moravce azase bude dobře.“

David se neusmál.

„Ajá taky potřebuji mít něco takového,“ pokračovala. „Jediný rozdíl je, že ty do školy chodíš ve dne ajá to mám přes noc.“

„Jenomže tohle už není jenom omně,“ řekl David. „Že bych potřeboval každou minutu vědět, kde seš.“

„Aočem to je?“

Byt, ve kterém David sPavlou bydleli, měl jen jednu místnost, která sloužila zároveň jako ložnice ikuchyně. Rozhodně nebyl větší než kolejní pokoj avmnohém studentskou ubytovnu také připomínal. Nahnědlé lino se odlepovalo od zdí arozklížený sektorový nábytek byl polepený zašlými samolepkami. Ustěn stály komínky knížek askript, na které nikdo nesmontoval poličky, ahromady vypraných šatů, které nikdo nevyžehlil.

„Otobě,“ řekl David. „Včervnu si měla spoustu plánů na léto. Seminárka, brigáda vknihovně, že zkusíš smámou domluvit ten její byt, abysme tady spolu nemuseli žít vtýhle linoleový rakvi. Avýsledek? Nic. Nula. Dyť ty sis ani nevyřídila tu blbou občanku, co ti ukradli, furt žmouláš ten papír.“

„Já tu seminárku píšu.“

„Jo? Akdy, prosím tě? Celý léto jsi dokola čučela na Game of Thrones aposlední tejden ani nechodíš domů. Kolik toho tak můžeš mít napsanýho?“

„Tak půlku.“

„Je konec srpna, prokrista!“

„Stihnu to. Čtu knížky—“

„R. R. Martina! Primární literatura, no ty kráso! Jestli teď nechceš řešit náš vztah, okay, já počkám, ale ztý anglistiky tě klidně vyrazej.“

„Mrzí mě, že ti to neumím vysvětlit.“

„Co je to za hlášku, tohle? Jak, neumím vysvětlit? Nemusíš mi nic vysvětlovat, prostě se mnou začni normálně mluvit!“

„To je vpořádku, křič. Máš na to právo.“

„Do prdele už, já nechci křičet!“ zařval David.

Venku začínali štěbetat první ptáci.

„Jdu se převléct,“ řekla potichu, skoro omluvně. Vzala si ze skříně čisté šaty aodešla do předsíně.

David si sedl na okenní parapet azavřel oči. Vyčítal si, že si víc nevryl do paměti každou podrobnost zdoby, kdy se sPavlou milovali. Zřejmě to totiž bylo na dlouhou dobu naposledy.

„Znáš tu chvíli,“ řekl David se zavřenýma očima, „kdy se koukáš na počítači na nějakej film astane se tam něco zlýho? Někdo zjistí, že má rakovinu, manželé se rozejdou, tak něco… Avteřinu po tý hrozný věci se vtitulkách objeví: přeložil ten aten?“

Pavla se vrátila do ložnice apoložila hromádku špinavých šatů ke stěně. Vypadalo to, že nechápe, očem David mluví.

„Aty prostě víš,“ pokračoval, „že to byla poslední věta toho filmu. Po nicknamu toho překladatele už nikdo nic neřekne. Ti dva rozejití manželé se na sebe budou ještě chvíli koukat, ale tobě je jasný, že už se to nespraví.“

Pavla vytáhla zšuplíku notebook. „Běž ještě spát. Promluvíme si otom jindy,“ řekla smířlivě azapla počítač.

„Seminárka, nebo Game of Thrones?“

Usmála se, ale neodpověděla.

Ještě před soumrakem zaujala druhá korouhev pozice podél zdi sadu. Většinu oddílu tvořili přestárlí sedláci amladí chlapci naverbovaní během minulého týdne vAmesbury. Polovina mužů měla jednoduchá kopí, druhá polovina luky, ale pořádně zacházet snimi neuměl nikdo.

Geoffrey, seschlý padesátiletý kopiník, si už za pochodu dával pozor, kam hejtmani posílají jízdu akušiníky, takže teď dokázal odhadnout plán nadcházející bitvy. Druhá korouhev stojí ve středu pole. Tady také počká, až si pro ně dojde těžká pěchota nepřítele. Zatímco je budou obrnění vojáci Paktu masakrovat, královská jízda se pokusí zavřít křídla. Je to obvyklá strategie, bohužel se vní nepočítá stím, že by někdo zdruhé korouhve měl přežít. Geoffrey na to byl připravený, mladíček vedle něho ne.

„Mám děvče,“ řekl ten chlapec. Vypadal nejvýš na patnáct let, ale vetmě to bylo těžké říct přesně. „VAmesbury.“

Geoffrey se opíral okamennou zeď aneodpovídal. Zíral do noci na protější stranu pole asnažil se mezi stromy zahlédnout pohyb. Unohou mu leželo jednoduché kopí: dlouhý naostřený klacek bez kovového hrotu; ten si mohli dovolit jen bohatší sedláci.

„Vojáci Paktu jsou prý ještě za hradbami, ale slyšel jsem hejtmana… Říkal, že vAmesbury je jen stovka chlapů zdomobrany.“ Chlapec si otřel pusu hřbetem ruky. „Obléhá je tam Pendragonův regiment, ti bojovali už za První války. Všechny muže prý popravují, ženským dělají ihorší věci.“

Ze tmy uhranice lesa, kde měly být oddíly nepřítele, se ozvalo táhlé zaskřípění, jako když po sobě kloužou dva těžké kusy kovu.

Chlapec se poplašeně rozhlédl. „Co to bylo?“

Geoffrey neodpověděl arozhlédl se po řadách kopiníků, které se táhly na obě strany podél zdi. Vnepravidelných rozestupech byly osvětlené lucernami hejtmanů.

„Ale súsvitem zase přijedou Páni,“ pokračoval chlapec. „Pakt může mít ty svoje zbraně, může mít Pendragonovy střelce, ale Páni jsou teď na naší straně. Nemůžeme prohrát.“

Geoffreymu bylo jasné, že sním chlapec mluví jen proto, že je vyděšený, potřebuje důvěrníka aoporu. Otočil se kněmu apevně ho chytil za rameno.

„Pakt přitáhl děla, takže Amesbury padne do dvou dnů,“ řekl Geoffrey. „Na nějaké doufání vPány zapomeň. Zradili Pakt, klidně zradí inás. Dost na to serou. Aco se tvojí holky týče, tak tam to tipuješ docela přesně. Několikrát ji znásilní, možná izastřelí.“

Bylo slyšet, že chlapec na okamžik přestal dýchat.

„Ale to nech být. Na nás zaútočí ještě dneska večer. Většina chlapů tady pomře do hodiny. Včetně tebe, mimochodem. Tohle je tvoje první bitva— nevíš, co máš dělat, neumíš bojovat, zpanikaříš, umřeš.“

Geoffrey lhostejně pokrčil rameny, sebral ze země kopí arozběhl se do noci. Chlapec chvíli tiše stál akřečovitě svíral ratiště svého kopí, pak se přerývaně nadechl apozvracel se nervozitou.

Ze spánku Davida probrala syntetická melodie. Sáhl po svém mobilu, ten ale nezvonil. Hodiny na něm ukazovaly šest padesát ado igelitu vokně se opíralo letní slunce.

Hudba zněla zhromádky špinavých šatů, kterou včera Pavla pohodila ustěny. Ona už ale vbytě nebyla, její notebook ležel na stole zaklapnutý ataška zbotníku zmizela.

„Bezvadný,“ řekl David ashodil nohy zpostele.

Zvonění vten okamžik ustalo. David ještě chvíli zůstal sedět na kraji postele amžoural do světla. Včera se kvůli čekání na Pavlu moc nevyspal, abylo to na něm vidět. Oči měl opuchlé akůži na víčkách popraskanou od častého mnutí.

David svým vzhledem vůbec balancoval někde mezi nezávislým hudebníkem adrogovým dealerem ze sídlištního podchodu. Měl ostré rysy obličeje anepříjemně špičatý nos, takže se zdálo, že se ojeho tvář může člověk pořezat. Krátké hnědé vlasy mu trčely na všechny strany azpod spodního rtu čouhal piercing jako připomínka nedávno minulé puberty.

Vstal, dal vařit vodu na kafe azamířil do koupelny. Vkrátké chodbě, která sloužila jako předsíň, se ale zarazil.

Na věšáku udveří visel cizí kabát. Byl černý, svysokým rozparkem avelkými ozdobnými knoflíky. Zramen mu splývala pelerína apřipomínal tak kabáty, které se nosily před sto padesáti lety ve viktoriánské Anglii. Včera večer tam určitě nebyl, takže ho musela nad ránem přinést Pavla.

David se kněmu přiblížil stejně váhavě, jako kdyby tam visel oběšenec. Na podšívce kabátu nebyl žádný lísteček půjčovny kostýmů nebo cokoli, co by prozradilo jeho původ, tak David alespoň zběžně strčil ruku do každé zjeho kapes— atady už něco našel: několikrát složený papír sožmoulanými okraji aplastovou dózičku od léků.

Nejdřív se podíval na papír. Byl to zIdosu vytisknutý jízdní řád tramvaje, která jezdila zcentra Brna kpřehradě za městem. Zdruhé strany byl počmáraný spoustou šipek ačtverců, zřejmě jak někdo někomu vysvětloval cestu.

Druhá věc, kterou našel vkapse cizího kabátu, Davida znervózňovala více. Dózička od celaskonu, uvnitř níž cosi štěrchalo. Odšrouboval víčko ana dlaň se mu vysypalo několik prášků. Byly malé, bílé arozhodně nevypadaly jako ty na obalu.

Pavlin mobil se znovu rozezvonil.

David rychle vrátil věci do kapes kabátu azhromádky šatů vyhrabal telefon. Volal někdo, koho si Pavla zjakéhosi důvodu uložila jako Z.

David si přiložil telefon kuchu. „Dobrý den?“

Na lince bylo ticho.

„Ským mluvím?“

Apak člověk na druhé straně hovor ukončil.

„Haló?“

Venku na ulici naskočil stavební kompresor abyt zaplavilo rytmické dunění sbíječky. Bylo sedm ráno adělníci právě dorazili na stavbu.

David rozpačitě hleděl na mobil ve své ruce. Na Pavliny noční odchody už si pomalu zvykal, ale dnešní várka podivností přesáhla určitou mez. Po chvíli váhání otevřel seznam přijatých hovorů.

Z. Pavle volal každý den, často několikrát. Vseznamu přijatých smsek to bylo stejné: dvě Davidovy, jedna od Pavliny matky azbytek Z.

Vzámku zašátraly klíče. David okamžitě odhodil mobil na stůl, jako kdyby to bylo rozžhavené železo.

„Ahoj,“ řekla Pavla zpředsíně. Nechtěla si zouvat boty, tak se do pokoje nakláněla od prahu dveří na jedné noze jako baletka. „Nechala jsem si tu…“

David jí podal mobil. Pavla zamrkala apohledem sklouzla khromádce šatů.

„Zvonil,“ řekl David na vysvětlenou.

Kousla se do rtu. „Kdo to byl?“

„Nevím, položil to. Kdo to měl bejt?“

Pavla mu sebrala mobil zdlaně adala si ho do tašky. Spolu sním zmizel ijediný klíč kjejímu nočnímu životu.

„Nevím, nikdo,“ řekla alehce se usmála. Vtom úsměvu nebyla ani omluva, ani vysvětlení. „Musím jít.“

„Počkej.“

Otočila se srukou na klice.

„Čí je tohle?“ zeptal se David apohodil hlavou kčernému kabátu.

„Holek zfildy,“ odpověděla avyšla ze dveří.

Geoffrey doběhl až khloučku ozbrojenců slucernami, kteří obklopovali jednoho zhejtmanů. Před nimi zvolnil běh, pak se opřel okopí achvíli se vydýchával. Nepotřeboval to, ale přišlo mu, že tak bude působit jako menší hrozba. Čtyři zbrojnoši kněmu přesto sklonili píky.

„Nezaútočí pěchotou, budou střílet zděl,“ řekl Geoffrey. „Musíte stáhnout druhou korouhev na křídla.“

Hejtmana bylo mezi ostatními královskými snadné rozpoznat. Zatímco zbrojnoši měli jen prošívanice akožené čapky, on byl oblečený do kroužkové košile ana hlavě se mu zvedala štíhlá helma. Vruce držel dlouhou píku. Jeho výzbroj musela stát tolik, co veškerý majetek padesátky naverbovaných sedláků.

Udělal dva kroky keGeoffreymu apod přilbou nakrčil čelo. „Cože?“

„Není čas! To skřípění, to nastavují náměr. Kvůli těm lucernám přesně vědí, kde jsme. Rozstřílí nás tady!“

Hejtmanovi zbrojnoši na sebe krátce pohlédli. Geoffrey věděl, že když se podezřele pohne, jsou odhodlaní ho na místě ubodat.

„Kdo jsi, sedláku?“ zeptal se hejtman.

Geoffrey si uvědomoval, že právě nevzbuzuje dojem zkušeného bojovníka. Šedivé vlasy mu téměř vypadaly, obličej měl zkrabacený vráskami aušní boltce nepřirozeně povislé, jak to někdy bývá ustarých lidí. Malé černé oči se mu propadly do hlubiny hlavy, jako kdyby někdo vtloukl dva hřeby do neforemného pytle. Musel vypadat jako vesnický blázen ahejtman ho tak jistě vnímal.

„Jmenuju se Geoffrey, jsem kopiník druhé korouhve. Naverbovali mě před dvěma týdny, když se Pakt přiblížil kAmesbury.“

„Odkud víš, co udělají?“

Geoffrey sodpovědí zaváhal. „Bojoval jsem proti nim za První války,“ řekl nakonec. „Říkám ti, žádný útok pěchoty nebude, za chvíli spustí dělostřeleckou.“

„Princ Gareth rozkázal držet tuhle pozici do příchodu Pánů. Seber se azmiz ke své korouhvi.“

„Dokázali bychom Pakt porazit sami, bez Pánů,“ ztišil hlas Geoffrey. „Pomůžu ti. Vím, jaké mají rozkazy, poradím ti, kudy vést útok. Máme početní převahu, kromě pár děl tam budou mít jen střelce, můžeme—“

„Padej!“ křikl hejtman aprudce odstrčil Geoffreyho ratištěm píky.

„Snažím se ti pomoct vyhrát, ty zabedněná píčo!“

Hejtman odhodil píku avrhl se na Geoffreyho. Chytil ho za rameno apěstí vželezné rukavici drtivě udeřil do hlavy. Geoffreyho obličej byl najednou samá krev. Hejtmanova ruka se znovu natáhla jako píst nějakého stroje apodruhé vystřelila. Tentokrát se ale Geoffrey ráně vyhnul, proklouzl pod hejtmanovou rukou a— přesně vtu chvíli ho do brady zasáhlo ratiště píky jednoho ze zbrojnošů. Jeho tělo sebou škublo nazad adalší rána, která přišla ovteřinu později, mu podrazila nohy. Geoffrey se skácel naznak do trávy aspadaného listí.

Dva zbrojnoši na něj mířili píkami adruzí dva se rozběhli do tmy uklidnit poplašené muže, kteří se zmateně zajímali oto, co se právě stalo.

„Dej rozkaz…“ zahuhlal Geoffrey avyplivl zpusy chuchvalce krve. „Oni zaútočí.“

Hejtman vkroužkové košili se tyčil nad Geoffreym. Zřejmě přemýšlel, co má srebelujícím sedlákem udělat.

„Zbraň!“ křikl nakonec. Zbrojnoš mu podal píku ahejtman její hrot namířil na Geoffreyho krk.

Byla to nejhezčí dívka vté hospodě, dost možná nejhezčí dívka vůbec. Seděla uzdi, vruce držela širokou skleničku portského anetečně pozorovala houslistu, který si sušil polité noty.

David si ji prohlížel od protějšího stolu, žmoulal ucho půllitru apod rtem ho nepříjemně pálil čerstvý piercing, starý teprve dvě hodiny. Pak se konečně odhodlal, naposledy se napil piva avykročil kní.

Tomu podniku se říkalo Peklo. Byla to nejpodivnější hospoda vBrně, pověstná svou obskurní výzdobou. Pod stropem se táhla provazová síť, ve které ležely rozbité hudební nástroje, na dřevěných stěnách byly přitlučené černobílé zvětšeniny čehosi houbovitého azjedné stěny do prostoru trčel papírový model koňské hlavy. Obvykle sem chodili jenom umělci azvláštní sorta brněnských figurek, ale pak Peklo objevili dospívající dekadenti apřijali ho jako svůj nový srdeční podnik.

„Čau,“ řekl David.

Kráska se shovívavě usmála. „Na někoho čekám.“

„Aha.“

„Takže, kdybys mohl…“ pohodila hlavou azvedla obočí. Vtom pohybu byla jistá roztomilost— nebýt jeho zřejmého významu.

David chápavě přikývl. „Jo, jasně.“

Otočil se na patě avrátil se zpátky ke svému pivu. Upřímně doufal, že tuhle krátkou scénu nikdo neviděl. Bylo to jako jít požádat otanec dívku, která netančí. Sedl si krozviklanému stolu azhluboka se napil.

„Stejně má špatný charakter.“

Vedle něho seděla drobná tmavovláska vmetalovém tričku skýčovitým obrázkem plačícího anděla. Na levé paži měla nataženou dlouhou síťovanou rukavičku, pravou ruku měla holou.

Když viděla Davidův zmatený výraz, usmála se ahlavou ukázala ke krásce sportským. Kté si právě sedal vysoký muž sdredy.

„Afakt divného bráchu,“ doplnila.

Kráska adredař se políbili.

„Přítele,“ upřesnila vhraných rozpacích. „Nic si ztoho nedělej. Piercing je mnohem hezčí než dredy.“

David se upřímně zasmál atmavovláska skromně pokrčila rameny.

„Vlastně jsem se jí…“ David nonšalantně pokynul rukou. „…ptal na čas.“

„Tak to jsem předpokládala,“ broukla. Vočích jí hrály veselé ohníčky.

Vteřinku se na sebe dívali, vtichém očekávání.

„Kolik je hodin?“ zeptal se David zcela vážným hlasem aona vyprskla smíchy. Všechno bylo přirozené, jako kdyby byli staří známí.

David si všiml, že jeho nová kamarádka má prst zasunutý mezi listy rozečtené knížky. Zachytila jeho pohled anatočila obálku tak, aby si ji mohl prohlédnout.

„Neil Gaiman?“

Přikývla. „Píše takovou zvláštní fantasy.“

„Včem zvláštní?“

„Normální fantasy je onějakém úplně jiném světě. Třeba Pán prstenů. Jsou tam středověké bitvy, hrdinové, šermování atak.“

David přikývl.

„Kdežto Gaiman píše ozvláštních světech, které se nějak prolínají stím naším. Do Středozemě se ty sám nedostaneš— do Podlondýna jo. Gaiman vlastně říká, ato je na tom super, že kouzelné světy existují, jenom tam neznáme cesty.“ Tmavovláska se odmlčela achvíli si Davida prohlížela. „Máš strach, že tomu věřím?“

Rozesmál se.

„Pavla, ahoj,“ řekla anabídla mu ruku. Měla drobné prsty askoro nezdravě bledou pleť.

David stiskl nabízenou dlaň anadechl se, aby se také představil.

„Máš novýho kamaráda?“

Zezadu knim přistoupil blonďatý mladík svýraznými lícními kostmi. Měl upnuté černé tílko ana zápěstích několik kovových náramků. Zkalhot mu visely dva pobité popruhy, které připomínaly ocelové kšandy.

„Lukáš,“ řekl anatáhl kDavidovi ruku. Na dvou prstech měl kloubové prsteny ve tvaru drápu, takže jeho dlaň vypadala jako pařát nějaké nestvůry.

„David.“

Lukáš si sedl vedle Pavly aletmo ji pohladil po rameni. Nešlo poznat, jestli to byl přátelský nebo milenecký dotek aDavid podvědomě očekával tu horší variantu.

„Hele,“ otočil se Lukáš kPavle. „Jedu sem zPrahy aza dvě hodiny musim zase zpátky, viď. Tak to pojďme probrat svižně.“

„Mám…,“ David udělal prstem neurčité kolečko, „mám vás nechat samotný?“

Pavla se chystala kodpovědi, ale Lukáš byl rychlejší. „Kdybys byl tak hodnej.“

David přikývl avstal. Ve sklenici mu zbývala ještě půlka piva, ale právě na něj přestal mít chuť.

„Nepočkáš, jak bude hrát?“ zeptala se Pavla aukázala hlavou khouslistovi, který dosoušel poslední politý arch.

Zavrtěl hlavou.

„Tak ahoj,“ řekla tiše.

Zhospody David vyšel, aniž se otočil. Východ zPekla ústil do stinné uličky blízko nemocnice. Bylo teplé jarní odpoledne, vzduch silně voněl po šeřících aDavidovi bylo jasné, že tuhle tmavovlasou holku viděl naposledy.

„Za jak dlouho ti to oteče tak, že nebudeš moct mluvit?“

Pavla stála ve dveřích avázala si dlouhé vlasy do drdolu.

„Ten piercing, myslím,“ řekla. „Máš to celé červené.“

„Každou chvíli.“

„Tak to nesmíme ztrácet čas,“ usmála se.

Davidovi se vkapse rozvibroval mobil. Celé tři vteřiny, kdy ho páčil zúzké kapsy, doufal, že volá Pavla. Byl to ale jen jeho otec aDavid hovor bez přemýšlení típl.

Tramvaj se pomalu proplétala městem vkomplikovaných objížďkách ajednosměrných koridorech. Jako každé léto bylo iletos centrum města plné rozkopaných ulic, takže těch pár zastávek mezi Davidovým bytem ajeho prací tramvaj projížděla skoro čtvrt hodiny.

Reklamní deník Centrum sídlil vošklivé budově zšedesátých let. David lehce vyběhl po betonových schodech do patra, kde pracoval. Měl na sobě plátěné kalhoty ačerné sportovní triko. Kromě špičatého piercingu vbradě jeho punkové mládí připomínaly jen těžké boty skovovou špičkou: glády.

Do oken open space kanceláře se opíralo slunce apropalovalo se úzkými škvírami žaluzií. Klimatizace vbudově nefungovala azásuvek na stolní větráky bylo málo, takže vzduch tu byl tak rozpálený, až se zněj dělalo špatně od žaludku. Bylo za pár minut osm, směna ještě nezačala, ale většina kolegů už seděla za svými počítači.

„Romane?“

Davidův kamarád zavřel okno internetového prohlížeče asundal si sluchátka. „Vypovídej se,“ řekl azářivě se usmál. Když uviděl Davidův obličej, koutky úst mu trochu povolily. „Ty vole, spíš ty někdy?“

Roman připomínal podomního obchodníka se zázračnými noži. Bylo mu něco přes třicet, světlé vlasy měl po vojensku ostříhané na ježka avobličeji byl ještě opálený zléta. Na každém palci nosil jeden kovový prsten azpod košile mu vykukoval zlatý řetízek. Usmíval se tak často, až tím lidi kolem sebe znervózňoval.

„Jde oPavlu aty její noční věci,“ řekl David aposadil se na kraj stolu. „Myslím, že někoho má.“

„Jasný,“ Roman chápavě přikývl. „Našels jí doma šukat sněkým jiným.“

„Ne, to ne.“

„Takže ti řekla, že šuká sněkým jiným?“

Roman Nožár byl pragmatický člověk. Věřil, že když se chováte přesně tak, jak se vám chce, se všemi lidmi tak vlastně jednáte úplně na rovinu abudou vás za to mít rádi. URomana to většinou znamenalo se nahlas smát amluvit osexu. Vzhledem ktomu, že už pět let bydlel sHanou, více než pohlednou doktorandkou zpedagogické fakulty, vždycky tu byla možnost, že na jeho přístupu kživotu něco je.

„Že stebou nešuká.“