© Bianca Bellová, 2011

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2011 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-533-7 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-534-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-535-1 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-536-8 (Formát MobiPocket)

Obsah

I

II

III

IV

Věnováno babičce R.

Díky

Předčtenářům: Lindě Wiedermannové,

Denise Fraulein Novotné, Míše Hečkové, Anně Bohuslavové a Jendovi Holečkovi.

Za odbornou konzultaci: Dr. Martině Mockové

z University Hospital Birmingham.

Za pomoc: Honzovi Trnkovi.

A samozřejmě Adrianovi.

Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi

je buď čistě náhodná, nebo je důsledkem neprozřetelné sdílnosti těchto osob.

I

Dědu pověsili vzáří devatenáct set padesát. Mami se narodila vlednu následujícího roku, ale to ještě nevěděla, že je pohrobek. Ani babi nevěděla, že je vdovou, když si tehdy roztržitě hladila bříško. Že to ale nejspíš tušila, otom žádná. Možná si myslela, že dědu zastřelila popravčí četa, jako to dělali Němci. Určitě ale nevěděla, jak se věšelo. Naštěstí. Že se místo humánních c. k. poprav, při kterých kat oběšenci hned zlomil vaz, odsouzenci na oprátce ještě deset minut škubali, než se dočista udusili.

No ano, začínám trochu brutálně, ale to jen proto, abych si získala tvou pozornost. Víš, jak to dneska chodí: když vtom není sex, násilí nebo uhnívající maso, tak to nikoho nezajímá. Jistěže bych stebou radši mluvila odětech azvláštních zážitcích, které se mi vposlední době dějí. Na všechno dojde, jen musíme vyladit ten správný rytmus.

Řekls, že to máš rád natvrdo, ajá souhlasila. Tedy spíš jsem neřekla ne. Neřekla jsem nic. Dělala jsem to natvrdo, jak jsi chtěl, ikdyž bych se bez toho klidně obešla. Říkals, že čím víc překonám vlastní stud, tím víc se mi to bude líbit. Nefungovalo to, že jo. Tady vidíš, jak moc jsem se snažila. Stud, to ano, jistě, toho mám na rozdávání. Že by se mi to líbilo, to nemůžu říct. Musela jsem vystoupit zvlastního těla apředstírat, že se to děje někomu jinému, protože taková zábava to zas nebyla. Teď už to můžeš vědět: už je mi to úplně šumák. Už dokážu bez uzardění mluvit otom, že jsi mě svazoval aobtahoval zezadu. Že se mi po hrátkách stebou špatně sedělo ichodilo. Že jsem mívala poraněné koutky úst, takže jsem se nemohla ani usmát. Ne, že by se mi to teď byť ofous víc líbilo, ale některé věci jsou trochu jinak.

Tak zaprvé, budeme teď ksobě otevření — nebo alespoň já budu. Bylo by fér, kdybys ktomu taky tak přistupoval, ale jak říkám, je to teď jedno. Byly doby, kdy mé infekce byly jediným důkazem, že spíš sněkým jiným. Když jsem se zeptala, usmíval ses atvrdil mi, že jsi mi tak věrný, že je to kneuvěření. Opravdu.

Za další: teď já budu tahat za nitky. Dlouho jsem se kté imaginární cestě kolem světa odhodlávala astálo mě to hodně odvahy. Buď si jistý, že žádnou zastávku nevynechám, ikdyž neručím za to, že si občas neuděláme zajížďku. Teď já budu výsostnou královnou tvých manžetových knoflíčků, kreditky iintimních partií. Budeš to mít tak natvrdo, jak jsi vždycky chtěl — aještě otrochu víc. Ještě omoc víc.

Avneposlední řadě mě teď posloucháš. Dokonce tě mé vyprávění snad ibaví; teď konečně chceš omně všechno vědět.

To je jako stou fotkou Davida na Baltu, kterou jsem našla vmámině kapse. Neříkám, že mělo nějakej zvláštní význam, že měla zrovna tuhle fotku sDavidem vkapse županu, protože tam měla ještě mraky věcí: hřeben, žvejkačky, zápalky, sichrhajcku, nějaký drobný, pár vizitek lidí, který neznám, kaštan, prostě úplná kápézetka. Ale člověk si nemůže pomoct anapadne ho, že když má někdo breakdown, tak věci, co nosí po kapsách, mají kjeho stavu nějakej vztah. Ana tý fotce je David, jak stojí po kotníky ve vodě, vítr tou fotkou docela třese, David je celej zmrzlej, že máš chuť ho vzít do dlaní adejchat na něj: dívá se do objektivu, ale tak nějak mimo, horní ret má jako vždycky pootevřenej, takže mu vyčuhujou horní jedničky, nikdo na dohled avšude za ním moře, pokud je teda člověk schopnej ho přes tu Davidovu husí kůži zahlídnout. Prostě když se na tu fotku podíváš, tak se ti chce sepsat závěť aulehnout vnejlepších šatech do rakve. To mi trochu hlava nebere, proč zrovna stouhle fotkou mami pobíhá po ústavní zahradě; ne že bych snad žárlila, že na tý fotce nejsem já, ale nechápu, proč zrovna tahle fotka. Protože jestli měla chuť bejt sentimentální, tak máme doma plný krabice sentimentálních fotek zdětství, desítky fotek, na kterých mami, tati advě děti snídají vposteli kakao asmějí se do objektivu. Prochází se po zahradě vtom otřesným fialovým županu, poprvé za ty roky je neupravená, ajá se nemůžu ubránit podezření, že si ten svůj kolaps užívá do dna ave skutečnosti je stejně málo zhroucená jako ta Brožová-Polednová.

Když to takhle před sebou celý vidíš, třebas na přeskáčku, tak je to kpousmání, protože kdybys byl škodolibej, tak to můžeš vidět jako sled událostí, okterejch člověk postupně zjišťuje, že ho minou: vjednu chvíli si uvědomí, že už se asi nestane královnou krásy, pak juniorskou mistryní světa vběhu, tvou femme fatale, číkoliv femme fatale, pak jakoukoliv mistryní čehokoliv včemkoliv, pak hrdou milenkou manželkou matkou atd. Atd. Naštěstí ty ijá víme, že je třeba srozvahou užívat každého dne, protože kdo ví, co tě čeká za příštím rohem. Alespoň pořád neuhýbej pohledem.

Jsem sice už trochu málo nadšená, když se mám učit něco novýho — jako třeba na bungee by mě nedostali ani vbezvědomí —, ale oto víc mě ještě pořád těší pružnost avýkonnost vlastního těla. Když se podívám na ty děvčátka na ulici, jsem si jistá, že bych jim ještě pořád na hladký stovce vklidu natrhla prdel.

Teď nejde oto, že to tentokrát nechci mít posraným nahoru.

Teď jde ovšechno. Jestli ten příběh nevypovím, než kohout třikrát zakokrhá, přijdou si pro mě anic po mně nezůstane…

Snad se tentokrát dokážu umírnit adržet se ve svém projevu zpátky; vybrat to podstatné avolit zdrženlivost ve slovech, aby mohl jasněji vyvstat jejich význam… Představíš-li si, milý, ten příběh jako provázek smotaný zmnoha slov, mám za úkol ho dokonale zkrátit tak, aby nebylo třeba víc než jediné stránky, jediné věty, snad ijediného slova…

Mám jedinou noc (teda vlastně den, ale to by pak ta paralela kulhala, viď?) na to všechno vypovědět, otisíc méně než Šeherezáda, víc mi nepřísluší, ať je můj příběh sebepoutavější, milý… potřebuju ktomu moudrost, která mi chybí, aukázněnost, která mi nikdy nebyla vlastní… ato nemluvím otom, že pro mne zůstává tolik zákoutí toho příběhu skrytých ve stínu… Mám jedinou okousanou tužku ajedinou napůl ohořelou svíčku, do rána smím popsat jeden list, atak horečně pátrám po tom slově, po té větě, která to řekne všechno, ale moje cela se houpe amění tvar, atak mi to slovo stále uniká.

Já vím, nechávám se unést vlastní obrazností… roubuju významy, tvořím paralely, kterým nikdo jiný nemůže rozumět… Nejsem žádná Šeherezáda. Nejsem ani krásná, ani moudrá. Nejsem žádný odsouzenec vcele, ale sedím si tu stebou na sluníčku vparku asnáším ti na jednu hromadu ozdobný peříčka aklacíčky, abych ztoho uplácala nějakej uchopitelnej tvar… nenudíš se?

Ve svý minulosti znám každičký patník azákoutí. Naučila jsem se je tisícerým přehráváním ve vlastní hlavě, takže mě nikdo nemůže splést. Jsem jako slepec, který zná po hmatu každičký centimetr své cesty zdomova do práce azpátky. Jsem svůj vlastní Emil Zátopek.

—

Když mami slehla, věděli doktoři houby, co je ultrazvuk. Jsme na počátku sedmdesátých let, to jen tak na okraj. Acelou tu dobu se doktora ptá, samozřejmě co jí pacientská bázeň dovolí: „Mně se to nějak nezdá, nemůžou tam bejt dva?“ Adoktor: „Ale jděte! To bude jedno velký dítě!“

Atak mami porodila vymodleného chlapce, aprotože byla prvorodička, pochopitelně nepoznala, jestli rodí velký nebo malý dítě, protože měla každopádně pocit, že jí ten tlak rozprskne střeva po sále avystřelí oči do vesmíru. Ale když pak snohama ještě zapřenýma vporodnickém křesle přicházela ksobě asledovala, jak řvoucího bratra odnášejí, pronesla rezignovaně: „Ale zas tak velký dítě to není, že ne?“ Zpootevřených dveří sesterny slyšela znělku zábavného pořadu Deset stupňů ke zlaté. „No jo, to jo,“ otočil se doktor avrátil se právě včas, aby pomohl na svět tomu dítěti, co bylo nad plán. To jsem byla já.

„Vyseděla tě stará Turkyně. Ve svejch vybledlejch paturech tě vyseděla vprachu ulice jako vejce, stará Turkyně se zlatejma zubama,“ usmála se mami. „Mělas dva páry očí, když ses narodila.“

Předtím se mi skoro chtělo vzít ji za ruku, ale tohle fakt zabolelo. Teď jsem měla chuť ji vzít do náručí arozmáčknout ji, jako když se šťouchaj brambory. Ale protože jsem přece civilizovaná avím, že mami ochořela, prostě se dívám jinam.

„Co dělá David?“ zeptá se pak věcně.

„Ale jo, dobrý,“ odpovím.

Ruce má mami nehybně složené vklíně: to je jediná známka toho, že není úplně vpořádku, protože naše mami je ztělesněný pohyb, nikdy na ní nic není vklidu. Nevydrží sedět aoči iruce jí pořád jezdí, dokonce iušima občas zahýbe. Nejspíš sedativa.

Za zdí léčebny jsou zdálky slyšet dětské hlasy, výskání, brebentění.

„Slyšíš je?“ řekne mami. „Zárodky budoucích nepřátel! Zárodky celé armády nepřátel.“

„Přála bych si,“ zasní se mami azaposlouchá se do cinkání nádobí zústavní kuchyně, „přála bych si, aby mi ten mozek dočista vybotoxovali. Všechny závity, zbyla by jen hladká, tvrdá koule jako poupě pivoňky.“

Naše mami. Doktorka říkala, abychom jí nenosili noviny. Nikdy denní tisk nečetla, takže tady nemáme problém. Ale jak jí to pomůže?

„Vzpomínáš na Babetu?“ zeptá se pak docela střízlivě.

Pátrám vpaměti, nedokážu oddělit její zjitřenou mysl od skutečnosti. Ale ano, něco se vhlubině pohne. Babeta, důchodkyně, kterou jsme vídali, když jsme před lety chodili na psychiatrii za Davidem; sedávala v„klubové místnosti“ ahoupávala se na židli dopředu adozadu tak divoce, že musela nosit motocyklovou helmu. Proto ta přezdívka.

„No jasně, vzpomínám,“ řekla jsem ateď naopak bylo těžké tu myšlenku zhlavy vyhnat. Babeta si jednou při naší návštěvě snažila zapálit cigaretu, jenomže si při tom svém zběsilém houpání upustila zápalku do klína. Vten okamžik se na ní vzňala nylonová košile aBabeta byla vjednom plameni. Několik lidí se na ni vrhlo shasicími přístroji. Ona se nepřestávala houpat na židli, ikdyž plápolala. Otřesná vzpomínka.

„Teď už se tady neodváží zapálit si ani řiditel,“ uchechtne se mami.

Když přišel čas politických rehabilitací, bylo to pro dědu už trochu pozdě: dávno tlel vhromadným hrobě na ďáblickým (aspoň si to myslíme) hřbitově.

Apo všechny ty roky samoty stihla babi bez pohnutí azbytečných emocí před každou směnou udělat snídani: nejdřív pro svou dceru, pak ipro zetě, akdyž jsme přišli na svět my dva, ještě pořád mazala ty svoje obložený chleby: snakrájeným vařeným vejcem, staveným sýrem, kolečkem okurky, rybí pomazánkou arybízovým džemem. Jen při oslavách byla na chlebíčkách išunka auherák, ale ten jsme museli dlouho žvýkat.

To babi nám dala ta pěkná starozákonní jména David aHana.

Když přišla babi zpráce, musela být pekelně urvaná, jak tam celý dny umývala apolohovala ležáky, který ztratili schopnost se sami třeba ijen najíst. Málokdy se usmála. Když promluvila, tak to stálo za to. Zrcadlo téměř nepoužívala, ale chodila vzpřímeně jako byzantská carevna avždycky voněla mýdlem, protože říkala, že až začne být cítit tím starobincem, tak poznáme, že je zle.

Pokaždé, když babi přišla domů, nacpala do nás po koblize apak nás oba narvala do jedné houpačky, co visela mezi futry, ahodiny nás houpala azpívala nám: „Houpy houpy, ata malá jalovička ubožího kostelíčka, kostelíček hoří, stavení se boří.“ Davidovi se jednou udělalo špatně apozvracel si bačkorky alino apráh pod houpačkou, ale pak se ukázalo, že to bylo kvůli zánětu mozkových blan.

Ze sámošky tahala babi litrové skleněné lahve světle zelené hořké limonády Amara apo nedělním obědě nám do sklínek od hořčice svelbloudem oběma nalila trochu piva, Davidovi vždycky víc, protože byl chlap, aby nám odlehlo, říkala babi. Tati se vždycky nesouhlasně zašklebil, ale jenom pod fousy, protože sbabi se nediskutovalo.

Nechávala nás hrát si hodiny sdědovou sbírkou odznaků, zažloutlými archy tvrdého papíru, propíchanými stovkami barevných smaltovaných emblémů příslušnosti, zejména kprvorepublikovým fotbalovým klubům, ale byly tam iodznaky hokejové ajeden karton byl skoro celý zaplněný ragbyovými. Naučili jsme se nazpaměť jejich pořadí, jak jdou po sobě, protože babi trvala na tom, abychom je po každé hře (která zahrnovala výměny, srovnávání podle stáří, velikosti či barvy, popřípadě takzvanou „píchanou“) dali přesně tak, jak byl děda zvyklý. Babi tvrdila, že ta sbírka má nevyčíslitelnou hodnotu. Uklidila je vždycky nahoru do skříně, za šály azimní svetry, zavřela dveře od skříně, otočila klíčem ausmála se na nás: „Však jednou budou vaše.“ Ato nás vždycky tak nějak uklidnilo.

„Až vám bude vosumnáct, tak budou vaše,“ řekla babi aztišila hlas: „Až vám bude vosumnáct, řeknu vám něco odědovi, co byste teď ještě nesvedli pochopit.“ Apoložila si ukazovák na rty.

Nevím jak David, ale já vnímám své dětství jako permanentní očekávání svých osmnáctin. Takové téměř hmatatelné napětí, jako uštědrovečerní večeře. Co ti mám říct? Samozřejmě, že babi už dávno nebyla, když nám bylo osmnáct. Samozřejmě, že jsme nikdy nezjistili, co nám chtěla říct odědovi, aani ta úžasná, jedinečná, světová sbírka odznaků se vjejí pozůstalosti nenašla. Kdopak ji asi má?

—

Věděl jsi, že když chceš oživit umělé stvoření, Golema, na jeho čelo vyryješ nápis „emét“, pravda? Protože když pak chceš stvoření zničit, smažeš první písmeno azůstane ti „mét“, mrtvý? Kde je tvoje první písmenko, drahý?

„Ubožáku,“ řekne do toho máma, jako by vyplivla pecku ztřešně.

Ptala se: „Co je tohle za hru, Šulc, ty malej podvratnej živle?“

Ale David neodpovídal anervózní Froňková dál zvyšovala hlas.

—

„Alberte?“

Ticho.

—