Copyright © Petr Váša, 2011

Illustrations © Petr Váša, 2011

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2011, 2012 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-769-0 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-770-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-771-3 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-772-0 (Formát MobiPocket)

Obsah

Předmluva

Úvod

Poděkování

Fejetony (1992—1994)

Piš, co chceš

Bílý černoch

Je naděje…

O realismu uměleckém

Jako zázrakem — Vichřice

Rukopis nalezený v láhvi

Člověk se vrací

Učit se za chůze

Učit se za chůze II

Danses bulgares

Šamanem v panelovém domě

Cesta k sobě

Pustý ostrov

Do práce!

Jarní procházka

Manifesty (1993—1994)

Co je fyzické básnictví

Hudba řeči a řeč hudby

Řeč obrazu a obraz řeči

Imaginace (1993—1995)

Mám buben

Udělej portrét

Posaď se

Počítání do pěti (atakdále)

Strom — umění překladu

O chytré horákyni

Una Lama Zoo — Lama pff!

Balet otužilec

Příchod písma na Moravu

Písmenková polévka

„!“

Člověk a stroj

Hrad hlásek

Příprava pódia

Sestra

Muž, který tančil s Venuší

Vyprávěj příběh

„!!“

Noční let

Kurz fyzického básnictví (1992—2011)

Úvod

A/ Fyzické básnictví „od nuly“

B/ Fyzické básnictví „s modelem“

C/ Kombinace všech prvků (od nuly — s modelem)

D/ Fyzické básnictví „klasik“ (práce s běžnou řečí a textem)

E/ Fyzické básnictví „grafik“ (práce s výtvarnými prostředky)

Co je fyzické básnictví — definice

Kam s jablkem?

O autorovi

Ediční poznámka

Předmluva

Tato kniha pojednává o fyzickém básnictví, což je zvláštní způsob práce s jazykem, hlasem a tělem, kterým se zabývám od počátku devadesátých let minulého století. Popisuje, jak tento žánr vznikal, jak se rozvíjel a jak vypadá v současnosti, především co se týče kurzu fyzického básnictví „pro každého“. Přiložené DVD shrnuje řadu výsledků mé práce na nejrůznějších pódiích a s výtvarnými pomůckami v ruce. Zatímco tam, na videích, audionahrávkách a ve sbírkách vizuálních básní, jde o něco velmi individuálního, knihu samotnou může její čtenář použít jako návod k vytvoření vlastní verze fyzického básnictví.

Text má dvě části, následující po všeobecném úvodu. První se týká počátků žánru a je sestavena z chronologicky řazených článků, esejů, možná i básní v próze, které jsem psal při různých příležitostech, nejdříve pro informaci a doufám i potěšení kohokoliv, nejen svého publika, potom i jako podnět k tvorbě studentů mých kurzů. Myslím, že tyto texty se dají číst jako zvláštní druh dobrodružné literatury, vzhledem k tomu, že jsem při psaní většinou vůbec netušil, jak bude příběh pokračovat a zda příště bude ještě co vyprávět. Některé se zabývají otázkou, jak může vypadat běžný život člověka, který se rozhodl stát se fyzickým básníkem. Jiné jsou přímo pokusy o manifest. A v těch dalších se objevují návody na různé méně obvyklé činnosti na hranici umění a běžného života.

Nemůžu říct, že bych kurzy, které jsem ke svému velkému překvapení vedl téměř od počátku své dráhy fyzického básníka, někdy nebral vážně. Právě naopak. Nějakou dobu jsem si ale nebyl jistý, zda má smysl písemně zachycovat, co se v nich děje. Nebo jsem to neuměl. Psal jsem tedy, pro širokou veřejnost i pro studenty, spíše v žertovně poetickém duchu, abych dal najevo, že mým ideálem je nechat lidi, aby si dělali, co chtějí. Také jsem se asi chtěl vyhnout závazkům, které by vyplývaly z toho, že bych vystupoval jako pedagog. Potom, v druhé polovině devadesátých let, po intenzivním učení na různých uměleckých školách, které mě donutilo vytvořit si skutečnou metodu, nejen soubor hlasových a pohybových cvičení, tento problém pominul. Dal jsem stranou všechny legrácky a začal prostě popisovat dění v kurzech. Bylo to pro mě najednou zajímavější a napínavější, protože už nešlo o fantazie výstředního poety, ale o práci se skutečnými lidmi. Pokračoval jsem v tom dodnes. Výsledkem je druhá část knihy, která by měla být sbírkou všeho podstatného, co se za ta léta v mnoha kurzech odehrálo, přehledně a systematicky uspořádanou tak, aby ji mohl použít jednotlivec i skupina zájemců o netradiční rozptýlení nebo vážnou tvorbu.

Dospět k této formě nebylo snadné. Popisování a uspořádávání něčeho, co se těžko popisuje a uspořádává, je práce, do které se člověku moc nechce. A když už se do ní dá, bolí ho za krkem, je neklidný, raději by to všechno prostě dělal než se pokoušel přesně zformulovat. Musím říct, že jsem dokonce prošel obdobím, kdy mi při pouhém pohledu na prázdný list papíru naskočila husí kůže. A popadla mě chuť ten papír pokreslit nebo roztrhat a použít jako materiál na nějakou pěknou koláž nebo jako rekvizitu při výstupu fyzického básnictví, i když se jinak rekvizitám spíš vyhýbám.

Odměna je ale sladká. Jednak to mám za sebou a věci, které dělaly radost mnoha lidem, jsou teď přístupné i ostatním. Jednak snad budou spokojeni ti, kdo mě o podobný text žádali, a já můžu vymýšlet něco dalšího. Navíc miluji svépomocné knihy a dlouho jsem toužil napsat si tu svou. Byl jsem také zvědavý, jak asi vypadá popis nepopsatelného, pěkně srovnaný v úhledné hromádce, i když teď mi dochází, že k tomu účelu jsem si mohl na stůl položit každou dobrou knihu poezie. Což mi připomíná, jakkoliv to může na první pohled vypadat zvláštně, že toto by měla být sbírka básní. Fyzických.

Úvod

I.

Jednoho dne na jaře 1991 jsem se připravoval na zkoušku své kapely. Četl jsem jeden text, nejdřív potichu, pak nahlas, apředstavoval jsem si jeho zhudebnění anástrojové aranžmá. Deklamoval jsem ta slova adělal přitom taková ta zpěvácká, kytaristická abubenická gesta, přidal trochu pantomimy, občasné tlesknutí, dupnutí anáznaky melodie vrůzných hlasových polohách, nejdřív vsedě, potom vestoje… Najednou jsem zjistil, že pobíhám po bytě, tančím, skáču, sedím, klečím, ležím na podlaze apořád deklamuju, vůbec se mi nechce přestat avůbec nic mi utoho nechybí, nejméně ta kapela, kterou jsem se vlastně právě stal. Byl jsem unesen. Našel jsem přesně to, po čem jsem zřejmě celé ty roky předtím toužil. Udělal jsem jeden pořad, ve kterém jsem vystupoval sám vdialogu smagnetofonem, ze kterého se ozýval můj hlas. Pak jsem pár měsíců chodil po lese, učil se různé způsoby přednesu apřemýšlel ohranicích jazyka aslovním spojení „fyzické básnictví“. Pak jsem odložil imagnetofon anestačil se divit, což trvá dodnes.

Zvláštní je, že jsem ten základní nápad měl už dřív, jen mně nedocházelo, co se ztoho může vyvinout. Když jsem někdy vpolovině osmdesátých let psal texty pro budoucí kapely Zkopce aOšklid, vzpomněl jsem si na gymnaziální hodiny literatury avýklad oruských futuristech, kteří vurčitém období říkali svému stylu mašinismus. Spojilo se mi to spředstavou Majakovského, halasně recitujícího ve žluté košili, aprotože jsem odjakživa miloval železnici, napsal jsem na tohle téma: „Lokomotivám se motají kola / Kola se motají lokomotivám/ Cyklisté sykli asténají…“ Nejdřív mi to přišlo úplně absurdní, neviděl jsem možnost jak něco takového hrát skapelou, pak jsem si ale na jednom školním večírku prostě stoupl, pořád dokola jsem opakoval tenhle text vrůzných hlasitostech atempech azároveň rukama anohama víceméně napodoboval lokomotivu. Bylo to až příliš směšné. Jenom taková hříčka, ve které ale bylo něco navíc, možná bezděčná parodie na jakékoliv recitování nebo vlastně veřejné vystupování vůbec, možná něco dětského, pravěkého…

Potom jsem dal dohromady kapelu Zkopce, jejíž počáteční úspěchy byly brzy vystřídány zákazem hraní kvůli textům, které prý propagovaly nudu avyzývaly mládež kemigraci. Protože jsem je odmítl přepsat, Zkopce nesměli vystupovat amně hrozilo vyloučení ze studií dějin umění, pokud bych ten zákaz ignoroval. Vymyslel jsem tedy jinou kapelu, ještě daleko horší, nazval ji Ošklid podle vzoru ruských složenin typu kolchoz anapsal pro ni písničky jako Jsem ošklivý člověk nebo Paraguayská policie. Asem, do oné zvláštní kombinace zpěvu, voicebandu arockové kapely, se najednou hodila moje Lokomotiva jako ideální přídavek. Rozepsal jsem ji do několika hlasů, mužských aženských, adostal se tak vlastně kněčemu, nač jsem mohl za deset let navázat při práci se studenty brněnské Janáčkovy akademie múzických umění na představení Una Lama Zoo.

Ošklid už nikdo zakázat nestačil ajá jsem šel na podzim 1988 na rok na vojnu, což nakonec nebylo tak hrozné, jak jsem se obával, od začátku ale bylo zřejmé, že se všechna ta hloupost anesvoboda dá překonat jenom psaním. Nejdřív jsem byl vtakovém šoku, že jsem byl schopen psát jenom otěch nejobyčejnějších věcech, třeba jak si někdo připravuje svačinu. Pak to začala být větší legrace avmých textech najednou pochodoval zástup lidí kolem horké kaše nebo se divil zápachu vbudově kasárenského typu, aby se nakonec ukázalo, že ve sklepě leží mrtvola. Pod rukama mi také ožil příběh Plavce Jindřicha, očemž se čtenář dozví později. Měl jsem pocit, že se se mnou děje něco zásadního, znělo to jako „Stojím sám proti sobě“ nebo „Přestávám být jedním znás“. Aaby to nebylo tak temné, ukázalo se, že „Ještě pořád tady je naděje“. Naučil jsem se střídat volný avázaný verš, hovorový tón sminimalismem, pracovat spauzami mezi slovy při psaní, čtení, deklamaci izpěvu. Někdy na jaře 1989 mně vojáci dovolili jet do Prahy na předávání cen časopisu Melodie, kde jsem vuniformě recitoval Lokomotivu, což zřejmě dost překvapilo nejen diváky vsále, ale následně itelevizní publikum. Mělo to najednou už takové mírně revoluční zabarvení.

Zlitoměřických kasáren jsem si přivezl sbírku textů, ze kterých potom vznikly písničky pro poslední desky Zkopce aprvní program fyzického básnictví. Potom přišla revoluce, fantastická osvobozující událost. Potom se mi narodila dcera, hotový zázrak. Potom jsem zjistil, že bych kromě rockové hudby chtěl dělat ještě něco jiného, osobnějšího, svobodnějšího. Byl jsem plný těch příběhů zdějin umění ovzniku nových stylů, měnících dosavadní pohled na nejjednodušší věci. Spojujících různá média. Vytvářejících „nový jazyk“. Připadalo mi přirozené pokusit se oněco takového. Dělat něco, co nikdo nedělá ačemu každý rozumí. Pokud možno jednoduše. Naplno.

Zajímalo mě, zda se dá najít nějaký jiný způsob jak být normální, když už jsem narozený vpolovině šedesátých let, viděl jsem ruské tanky vulicích Brna, můj otec brzy poté emigroval do Ameriky, jsem levák, kus dětství jsem strávil na logopedii avpubertě chytil pod různými tlaky mírnou breptavost, odmalička mě fascinovala hudba, literatura, výtvarné umění arůzné pohybové aktivity, ničemu ztoho jsem přitom nedokázal dát přednost anic ztoho zatratit ipřes některé příšerné zážitky zrůzných oborů uměleckého školství, můj dědeček byl básník, který svou nejznámější sbírku přinesl vhlavě zkoncentračního tábora, kde organizoval tajné literární večery, moji rodiče jsou inženýři aprarodiče zotcovy strany dělníci, vypadám jako Středoevropan poněkud jihovýchodnějšího typu aněkdy si připadám jako Marťan ajindy mi tak připadá zbytek světa.

Když už jsem vystudoval dějiny umění achci se živit něčím jiným, uměním, mohl bych aspoň vymyslet název nějakého uměleckého směru. Azkusit najít jiný svět ne vexotických zemích, jako Rimbaud aGauguin, ale uvnitř nejvšednější skutečnosti, jako surrealisti. Někteří moji rockoví hrdinové vsedmadvaceti zemřeli. To mně se nechce, možná je ale nejvyšší čas začít nový život. Akdyž se uměle rozdělená Evropa ajejí kultura spojuje, proč nějakým přirozeným způsobem nespojit různé umělecké žánry vgestu člověka, který uvažuje trochu jinak, než bylo dosud běžné? Vzemi, kde se odjakživa všechno křížilo?

Fyzické básnictví tedy nejdřív vypadalo jako akce někoho, kdo se změnil vkapelu. Že se jedná o„parateatrální jev“, jsem se měl dozvědět později. První představení (Ještě pořád tady je naděje, 1991) byla kupodivu velmi úspěšná, trochu jsem se asi těšil, že budu nepochopen astanu se prokletým básníkem. Nepochopení přišlo znečekané strany. Mnozí rockeři získali dojem, že jsem se zbláznil, případně že si dělám „srandu zlidí“. Mně ovšem připadalo, že moje novinka pěkně zapadá do tradice experimentálního rocku, který jsem chápal, nejenom kvůli době prožité vtotalitě, jež ho nesnášela, jako říši svobody. Porozumění jsem se naopak dočkal ze strany výtvarníků, především starší generace té skvělé polooficiální avantgardy, divadelníků, literátů ahudebníků poněkud jiného ražení. Začal jsem vystupovat trochu jinde apro jiné lidi než dosud. Mimo hudební oblast jsem teď poznával oblasti výtvarnou, literární adivadelní, jejich atmosféru, slovní zásobu… Velmi radostné ipoučné!

Na začátku roku 1992 jsem strávil tři měsíce na stáži ve Stuttgartu, kde mi poté, co jsem se úplně zahltil výtvarnými afilmovými zážitky, nezbylo nic jiného než kreslit apřemýšlet ofyzickém básnictví na papíře. Zatím jsem objevil úžasný prostor mezi mluvou azpěvem, tancem apantomimou, samozřejmě také humorem avážností, elegancí abrutalitou. Teď se ukázalo, co všechno se skrývá vprostoru mezi figurální kresbou akaligrafií. Postavy se mi pod rukama plynule proměňovaly vpísmena anaopak. Najednou jsem si dovedl představit spojení tradice vizuální poezie smou láskou ke starým mistrům. Múza Vizualita se natrvalo přidala ke svým družkám Verbalitě, Audialitě aMobilitě, múze všeho, co se týká pohybu.

Ve Stuttgartu jsem také po jednom představení dostal překvapivé pozvání. Měl jsem studentům Studia mluveného slova pár hodin přednášet ofyzickém básnictví. Šel jsem tam, zahrál pár věcí včele sLokomotivou, vyprávěl svůj příběh atrochu diskutoval. Zvláštní bylo, že jsem se většinu svého dosavadního života těšil na chvíli, kdy už konečně nebudu mít nic společného sjakýmkoliv formálním vzděláváním, apřitom tohle mě opravdu bavilo. Když jsem potom vČechách dostal pozvání kvedení prvních kurzů, bral jsem to sice spíš jako vtip, na místě jsem se ale cítil ve svém živlu. Na Fakultě výtvarného umění VUT vBrně už mi učení připadalo samozřejmé. Dřív než jsem začal vytvářet jakousi metodu, jsem ovšem řešil přízemnější problém — jak zabavit skupinu mladých lidí tak, aby to nebylo hloupé aaby to bavilo zároveň imě. Metoda ale získávala tvar ana Janáčkově akademii koncem devadesátých let jsem se ke svému úžasu dozvěděl, že učím základy herectví, aže tedy můj kurz nebude nějakou doplňkovou bizarností pro vybrané starší studenty, jak jsem předpokládal, ale že bych měl učit všechny první ročníky, včetně dramatické výchovy, byť je zřejmé, že nejsem herec, ale „solitér“. Takovou velkorysost apochopení bych nečekal. Jsem vděčný.

Poslední věcí, která mně vNěmecku došla, bylo to, že jakkoliv miluji svou mateřštinu, nebo snad právě proto, zajímají mě její meze aco je za nimi. Nechtěl jsem dělat zahraniční program vangličtině nebo jiném konvenčním jazyce. Chtěl jsem zkombinovat slova se zvuky, pohyby agesty, vytvářet jazyk, osobní, apřitom obecně srozumitelný. To byla práce na několik dalšíchlet.

Nejprve jsem do svých českých textů vkládal různé polozpívané pasáže, svyužitím všech možných hlasových poloh od hutných hlubokých tónů po kvílivé výšky. Ataké šeptů, křiků, slabik, které nic určitého neznamenají, pískání, mlaskání, tleskání, luskání, úderů do břicha ahrudi, břicha astehen, dupání, anavíc akcí spředměty, které jsou zrovna na pódiu nebo vsále (představení Návrat Plavce Jindřicha, 1993). Hledal jsem vsobě hlasy pro různé imaginární postavy, zkoušel méně obvyklé způsoby vedení melodie apráce srytmem, testoval, čeho je můj vokál ještě schopen. Naučil jsem se improvizovat „od nuly“, včemž dodnes rád pokračuji, ať už sám nebo skolegy hudebníky, zpěváky, herci. Pak jsem se poprvé zkusil obejít úplně beze slov, výsledek byl ale příliš intenzivní (druhá část téhož představení, 1994). Byl jsem, vdobré víře, obviněn ze šamanismu, což jsem nechtěl, jednak zmetafyzických důvodů, jednak proto, že to znamenalo být někam zařazen.

Vrátil jsem se částečně kběžným jazykům amixoval češtinu, latinu aangličtinu sabstraktnějšími zvuky apódiovou akcí (Ooo Luna Nulla, 1995). To fungovalo. Mohl jsem tedy znovu pokoušet hranice neznáma. Chodil jsem po Brně ablízkém okolí smikrofonem azápisníkem, improvizoval beze slov na místech, která byla nějak zvukově nebo situačně zajímavá (uventilátoru samoobsluhy, událnice, ve výtahu, vkanále, se sekačkou na trávu, uželezničního přejezdu, vhospodě…), avýsledky, vhlase apohybu, různě zaznamenával azpracovával.

Pokud jsem se pak na některá ztěch míst vracel, výstupem byla řada terénních nahrávek, fotografií avideodokumentů (In Natura, 1996—1999; dalšími alby terénních nahrávek byly „Ó“, 1999 aNavigator, 2002, natočený umoře vjižním Bulharsku). Pokud jsem se naopak stímto materiálem přesunul do studia ana pódium, vznikly potom studiové nahrávky, jiná videa apředstavení, kde se navíc jako důležitý výtvarný prvek objevily masky, které jsem na základě témat jednotlivých skladeb vytvářel svými prsty před obličejem (Cirkus-Chaos-Minaret, 1998). Nechal jsem si také narůst dlouhé vlasy ana pódiu snimi pracoval, během akce občas rychle měnil účes jako včínském divadle apoužíval je kdotváření živého obrazu nebo jako proměnlivou rekvizitu. Součástí některých představení byla prezentace terénních nahrávek, pohybový ahlasový dialog snimi, případně vystavování kreseb, vzniklých například za chůze vlese nebo za jízdy vdopravních prostředcích, na pódiu. Líbilo se mi, že takto po svém navazuji na klasickou tradici „tvorby podle přírody“.

Byly to ovšem, mírně řečeno, zvláštní roky. Netušil jsem, co všechno mě ještě může potkat. Vpříznačné scéně zfilmového dokumentu otomto období jsem tančil na Moravském náměstí mezi pracujícími asfaltéry. Na návštěvě upřátel se mi podařilo naučit mňoukat jejich deprivované kotě. Abych si udržel zdravý rozum, použil jsem silnou zbraň, návrat kčeštině. Začal jsem pro studenty Janáčkovy akademie psát, zpočátku jako řadu žertovných artikulačních cvičení, hru oliškách amyslivcích, něco jako Příhody lišky Bystroušky po sedmdesáti letech. Když je to ta Janáčkova akademie, říkal jsem si, aon měl takové pochopení pro řeč zvířat… Vypadalo to jako práce na pár dní. Začetl jsem se do mysliveckých příruček amytologických manuálů. Po dvou letech byl hotov text, zněhož vznikla řada studentských prací, moje one man show fyzického básnictví apozději celá „ekopsychologická opera“ (Lišák je lišák, 1997—2005).

Koncem devadesátých let jsem také zjistil, že mi na stole leží české texty, natolik láskyplně zuřivé („Když na tebe banalita / Namíří své banány / Vzdej to…“), že nemá smysl prezentovat je jinak než skapelou. Dal jsem dohromady kapelu Ty Syčáci adoposud snimi zažil řadu skvělých dobrodružství, která se ale tématu fyzického básnictví týkají jen volně.

Současně jsem si po začátku nového století aještě víc po vstupu České republiky do Evropské unie, doprovázeném mnoha úvahami oevropanství, kladl otázku, zda by svět fyzického básnictví nepotřeboval kromě různých možností kombinací přirozených jazyků (lingua) auniverzální řeči (paralingua) ještě něco třetího, méně konkrétního na jedné améně abstraktního na druhé straně. Už během psaní Ooo Luna Nulla se mi vybavila vzpomínka na dětskou fascinaci jmény dinosaurů ana zvláštní pocity, které jsem měl, když jsem vzoo pozoroval medvěda ana jeho kleci četl „ursus ursus“. Výsledkem byly texty pro kolektivně režírované studentské představení Una Lama Zoo zroku 1997 („Lama litera / Lama literata / Lama literatura…“), na které myslím všichni zúčastnění dodnes vzpomínají se spikleneckým úsměvem.

Napadlo mě dotáhnout ten nápad do konce. Psát veselé ivážné texty pouze spoužitím obecně srozumitelných slov především latinského původu aříkat tomu translatina. Pár měsíců jsem četl etymologický slovník avypisoval si slova, která se mi líbila, měla vztah ktématům, jež mě zajímala, abyla nějak obsažená ve slovní zásobě živých jazyků, hlavně češtiny aangličtiny. Pak jsem skládal verše v„barbarské“ latině adoufal, že to není latina vandalská („Ave Eva / Genesis genius general gen / Alleluia…“). Vyhýbal jsem se všem složitějším tvarům — co se týče gramatiky, nechal jsem pracovat mezery mezi podstatnými jmény. Měl jsem na paměti, že opravdu nejsem žádný latiník, moje zkouška ztohoto jazyka na vysoké škole probíhala tak, že jsem „De eque ligneo“, „Odřevěném koni“, přeložil jako „Ostejných jazycích“, myslel jsem totiž, že se to prostě dá odvodit způsobem equus = ekvivalent, lignum = něco jako lingua.

Srepertoárem vtranslatině jsem pak absolvoval spoustu vystoupení doma ivzahraničí avětšinou to fungovalo výborně. Lidé si často nejspíš chvíli mysleli, že jen tak blábolím, potom jim začaly docházet ty významy… Samozřejmě hraje roli výslovnost různých jazyků, latinské výrazy včeštině, němčině ašpanělštině znějí prostě jinak než třeba ve francouzštině aangličtině. Američané jsou ovšem zvyklí na basic spanish, čímž se to příjemně komplikuje ve prospěch donkichotského oživování mrtvé latiny poukazem na její skryté veleúspěšné přežívání vmoderních světových jazycích. Některé translatinské kusy jsou kpopukání, jiné smrtelně vážné. Zvláštní je, že ta řeč zní podivuhodně důstojně ivnejabsurdnějších textových situacích.

Aby to celé nějak drželo pohromadě, potřeboval jsem myšlenku, nebo spíš její vtělení, postavu, která by stála vpozadí ajaksi tahala za nitky, ať už výsledek působí jako šokující osvěžení nebo seriózní jazykový projekt. Jaký vztah mají medvěd aursus? Jeden se tady pohupuje přede mnou adruhý… někde… ve věčnosti? Dvojčata? Výraz gemini jsem měl na seznamu, vzpomněl jsem si ale, že Dvojče je vbibli Tomáš, zaramejského Teómá, řecky Didymos. Tom Tom. Tom Van Song. Slušné jméno pro hrdinu alter-nativního básnictví.

Už dřív jsem věděl, že apoštol, který mi byl vždycky sympatický, se proslavil nejenom svým způsobem víry, založeným na pochybování, ale podle mimobiblické legendy itím, že vindickém vězení zpíval skvělou Píseň operle. Jeho jméno prý mělo mystický význam. To mě zajímalo. Původně jsem se totiž měl jmenovat Tomáš, puristický prastrýc to ale nedovolil, protože prý „Tomáš Váša zní, jako když jede lokomotiva“! Další možností byl Tom, což ale komunistické úřady nedovolovaly. Stal jsem se tedy solidním konvenčním Petrem, Skálou, aby moje alter ego, navzdory všemu možnému, ožilo vpodobě fyzického básnictví jako Lokomotiva, Tamtam, Dvojče zPísně.