matěj hořava

pálenka

prózy z banátu

brno 2014

© Matěj Hořava, 2014

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-464-5 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-465-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-466-9 (Formát MobiPocket)

Obsah

boží posel

podpálené stráně

salto mortale

hříbě a bouře

paměť a vítr

pálenka

povídej, babi, jaks byla malá

sídliště

sedim sám v rozmlácenym autobusu

tvář

samomluva

teď nikdy

matka a dcera

pláč

mezi rozházenými kostmi

první akáty

stádo

melodika

hlasy

podobnosti

krátká zastávka

toušeň

dům na pobřeží

pod přezrálou révou

na benzínce

mantelfrau

nemá šanci

mráz

druhý polibek

rodný dům

deníky

polyfém a hyena

nepoletím

nesmrtelná vesta

menuet

sestře

neděle quasimodo

svatojánská noc

návrat na steinweg

horečka

rukáv

na rozšlapaných moruších

boží posel

Po banátských vršcích není radno chodit za bouře: blesky tu nejsou k lidem zdaleka tak lhostejné jako v moravských či bavorských vlídných rovinách… Ve škole mi kdysi dvě dcerky hospodské Marje vyprávěly, jak si jejich dědu odnesl Boží posel: když šel za bouře z pole, s vidlemi na rameni. Poprvé jsem tehdy slyšel to uctivé označení: Boží posl.

O pár let později si Boží posl odnesl právě Marjiny dcerky. Šly po nedělním obědě natrhat první třešně; až do té stráně za křížkem, odkud již lze dole spatřit blyštivou vodu Dunaje stísněného skalami. Od Srbska se náhle přihnala bouře a dívenky (schované pod tím voňavým, zmoklým, rozkošatělým stromem) srazil blesk jednou ranou (rok poté se mi zatočila hlava, když jsem si uvědomil, že trhám a jím třešně právě z toho stromu; třešeň přežila se šrámem a polámanou větví).

Na pohřbu plakala celá ves, včetně faláře. Koně táhli vůz s dvěma bílými rakvičkami prašnou cestou ke krchovu ve stráni; včely bzučely v dopoledních květech a nebe bylo průzračně čisté; chlapi se potili a nevykládali si cestou jako o jiných funusech; dívenkám se zvrtaly kotníky ve vysokých botách na podpatcích; a ženské zpívaly falešně, strašně falešně…

Až nedávno mi Marje vyprávěla, jak své dcerky (Bože, právě ona!) našla: tvářičky prý měly bílé, nepopálené; jen na hrudníčku a pod koleny měly červenou čmouhu; a byly (prý jako ostatní bleskem zasažení nebožtíci) vyzuté z parádních nedělních botiček, které už na svou cestu nepotřebovaly, ale které jim — Marje a její máma — přesto ještě za dva dny obuly, než je uložily do rakví…

podpálené stráně

Kráčím hořícími stráněmi. Opojná vůně spálené trávy, spálených květin, opojná vůně popela a dýmu. Rudé jazyky plamenů šlehají vlevo i vpravo; chvějí se na horizontu i za mými zády. Nahoře nad dýmem třepe křídly luňák (nevím, co je to za dravce; ale zde v banátských stráních mají Češi pro dravce jediné jméno: luňák; a já jsem to slovo pojal do svého jazyka; vznítilo se ve mně to překrásné slovo: jiskřičku z dávné, zapomenuté Čelakovského básně rozfoukal v plameny zdejší jazyk; vlastně tak starý jako ten Čelakovského)… Nad dýmem třepe křídly luňák a v průrvách mezi hrby kouřem problikávají jiskřičky dunajské hladiny…

Když jsem poprvé narazil na podpálené stráně, byl jsem zaskočený, ba znechucený; zdálo se mi to barbarské, tvrdé: ten oceán plamenů valící se po hřbetech strání; lidmi úmyslně rozdělaný, ale naprosto neovladatelný… Postupně mě ty zapálené pláně začaly opájet (mám v kapse pravda i placatku pálenky; ale — přestože si občas skutečně loknu — to opojení pramení z ohně suchého, tvrdého, rudého); to barbarství, ta chuť popela (ne vůně, jdete-li zapálenými stráněmi, dým a popel vám vniknou až do úst, je to chuť popela, chuť dýmu, ne už pouhá vůně: ach Bože, kéž bych byl někdy schopen popsat právě tu nepatrnou hranici, kdy se vůně prolomí v chuť), ten žár, to beznadějné zatracení stébel, květin, nebohého hmyzu… Posedla mě ta dětská opilost: jako dítě jsem přece házel do ohně hrsti suché trávy, pálil jsem květy orobinců (když jsme si hráli, že kouříme doutníky), do popela jsem zahrabával brambory a nejradši jedl ta spálená, dočista zuhelnatělá místa… Zde se posedlost ohněm vrátila; ne nějaká chorobná, žhářská; ale ta dětská, lidská… Bez ohně zde nelze přežít… V zimě jsem den co den rozdělával a udržoval oheň jako největší poklad; naučil jsem se místní praktiky rozdělávání ohně: i ty mi zpočátku přišly barbarské; ale teď: oheň v kamnech rozdělávám buď odraným středem kukuřičného klasu namočeným do nafty, nebo odřezkem z gumové duše… I jiné — pro lidi z měst hrůzné — slavnosti ohně jsem si oblíbil: o čarodějnicích se do jam nahází spousty pneumatik a černý dým se vznáší nad kopci; rozjívené babky v krojích z devatenáctého století škemrají po dětech polovystříkané spreje a házejí je do plamenů: třesk, třesk, prásk, prásk. Jozifku, Lojziku, dejte mi eště jeden špraj, prosí bezzubými rozesmátými ústy bába, v očích plameny, dětské plameny…

Kráčím podpálenými stráněmi. Točím se kolem dokola (luňák se stále vznáší kdesi ve výši, nad dýmem, třepe křídly, rychle třepe křídly); a náhle na mě padne tíseň; točím se, točím: a plameny jsou všude. Stojím uprostřed podpálených strání a není kudy uniknout. Už se netočím, stojím; chuť popela mi v ústech hořkne; dým už nevoní, ale dusí; neklid se ve mně svíjí jako pálené stéblo… Necítím už i pachuť spálených šatů, masa a vlasů? Necítím už i hrůzu vřící krve? Kašel: to, co jsem před chvílí lačně vdechoval, právě to teď prudce vykašlávám… Je třeba se uklidnit; vytřít na chvíli popelnaté slzy z očí a ještě zkusit najít únikovou cestu… Támhle, ano támhle; támhle na tom hrbu směrem k Dunaji: bílá kamenitá prašná cesta, ta jistě nebude hořet; a — ano, támhle, támhle před tou vlnící se stěnou plamenů vede snad ta bílá stuha i na tento zatím neplanoucí ostrůvek zeleně… Luňák kamsi zmizel; stírám si z čela pot a saze, slaná chuť slz se mísí s chutí popela; vyrážím rychle směrem k bílé cestě, po trávě ještě zelené, i po té černé (křupavé, tenoučké jako vlasy černovlásky); a srdce se ještě nezklidnilo; buší a buší, rozpálené neklidem a nadějí…

salto mortale

Ta děčínská tělocvična, ve které jsem se poprvé vrhl nazad, do neznáma, jakoby na hlavu; ta věčným oblakem magnesiového prachu prostoupená tělocvična už dávno nestojí: shořela, shořela kdysi v osmdesátých letech; nevím proč, snad někdo hodil sirku do jámy s nařezanými pruhy molitanu (do těchto jam šlo padat i na hlavu; do těchto jam se šlo zahrabat a předstírat neexistenci, nepřítomnost, nebytí: nadějné a vysoce hořlavé jámy). Bylo mi pět nebo šest let, za oknem smog podzimního Děčína a brzy padlá tma; duhové kruhy kolem velkých lamp (bylo třeba přivřít oči; duhy se nezjevily tak lehce jako u světel v bazénu); a já jsem se vrhnul do toho — dosud neskočeného — cviku; a ani jsem netušil jak, náhle jsem po zatmění a čmouze světel stál zase na nohou; vrhnul jsem se do neznáma, ještě k tomu pozadu, do slepoty: a stál jsem na nohou; kdosi zatleskal; kdosi spadnul z bradel; bílý prach magnesia se nekonečně vznášel tou dnes už dávno na popel spálenou budovou; mé první salto z místa, salto dozadu; to absurdní přetočení se nad zemí s nečekaným dopadem na nohy…

Když jsem pak z tělocvičny odjel, skákal jsem toto salto každý den mnohokrát: k radosti či údivu obyvatel severočeského sídliště; spolužáci ze školky za mnou chodili a žadonili, abych je to naučil; nosili mi umělohmotné vojáčky, modely pistolí, nože; učitelky ve školce omdlévaly a stěžovaly si den co den mojí mámě… Skákal jsem na trávě, na betonu, na filci či parketách sídlištní tělocvičny, na kobercích cizích bytů (to už bylo o pár let později, když jsem začal chodit do školy a po škole do bytů svých kamarádů); skákal jsem salta ve staré vile, v níž mě scvrklá, a přece prvorepublikovým šarmem vše převyšující dáma, neodsunutá Němka, učila hrát na klavír (Mein Gott, mein Gott, vzdychala strachem); skákal jsem na školních chodbách; v létě na antuce (u stěny, do které jsem jako o život celý den mlátil tenisákem); skákal jsem pozadu do vod bazénů, koupališť, rybníků, lomů…

Pak se vše zlomilo; spadl jsem po hubě na jižní Moravu, do nevlídnosti, do jakési tiché a neprodyšné (a hlavně neroztříštitelné) hrůzy; náhle jsem se ve vzduchu točil víc a více, výš a ve větších děsech; ten starý, malinký skok do neznáma byl najednou čímsi dávným, vzdáleným, dětským; dospíval jsem v prachu a řevu tělocvičny na ulici Leninově, na ulici Kounicově, a nevytáhl jsem z krabičky sirku, neškrtl a neponořil ji do jámy naplněné nařezaným molitanem: a tak jsem dospěl… Salto jsem však skákal dál; to dětské, nedospělé, to dávné, z dálek přivezené salto: k úděsu a údivu dívek a žen jsem skákal opilá salta v hospodách, v divadelních klubech (potom i na jevišti jako klaun; miloval jsem divadlo, a na prkna jsem se dostal jen a jen kvůli tomuto prachmizernému saltu); opilejší a opilejší, skákal jsem paradoxně čím dál jistěji a pevněji; den se neobešel bez opití: opití bez salta… Snažil jsem se něčeho dosáhnout: učinil jsem marné nápory na hudbu, slova, ženy, umění: všichni ale hned prokoukli naprostou bezcennost mých snah; a když už šlo nejvíc do tuhého, když už nebylo čím se předvést, když už nešlo vytáhnout z rukávu nejen žádný falešný trumf, ale zkrátka vůbec nic: tehdy jsem se náhle vrhal pozadu do neznáma: skok a údiv; přihlížející dětsky otevřeli ústa dokořán; žádná slova, žádné umění, žádné příběhy: nic nedokázalo to, co tento pitomý, bezcenný, dávný dětský trik; muži mě náhle plácali po ramenou; ženám přece jen aspoň trochu potemněly oči…

Škrtám sirkou v tomto lednovém dni; ve velkém bílém stavení; škrtám sirkou a podpaluju uřezaný kus pneumatiky: nořím jej do tmy kamen mezi třísky, a ty (dá-li Bůh) podpálí vlhké, ještě příliš živé habrové dřevo; škrtám sirkou a chtě nechtě si představuji plamínek padající do tmy mezi molitany… Dnes ráno jsem běžel do školy ještě za tmy (po kolena ve sněhu), ani jsem nezavlažil; a teď, odpoledne, po návratu z únavného učení, je tu zima jako v morně. Škrtám sirkou, hledím do tmy kamen; dřepím: a kotník mě trochu bolí: to jak jsem dopadl: sice dobře, přímo na nohy, bez úkroku dopředu či stranou (říkávali jsme tomu ustát salto), ale nohy už přece jen zestárly, odvykly skokům… Salto: dnes: po tak dlouhé době a zde: sázka: sázka s kluky z osmé třídy: naučí-li se konečně vyjmenovaná slova po b, skočím já salto z místa; kluci se naučili, do třídy se nahrnuly všechny děti od nejmenších po nejstarší (už není tak těžké nacpat je do jedné třídy; vymíráme tady celkem rychle); nevěřily. Stoupl jsem si před tabuli a skočil: po dlouhé, dlouhé době mé tělo opsalo ve vzduchu kruh, po dlouhé době jsem se vrhnul pozadu do neznáma: dopadl jsem na nohy, bez problémů (kotník rozbolel až později); dětské pusy se otevřely v údivu, nadšeném křiku; nevěřícné štěbetání rozechvělo třídu; osmáci, s kterými jsem se už i popral, náhle zvážněli, zvlídněli; všichni okamžitě chtěli, abych je učil a učil (salto samozřejmě, ne učební látku): kluci, holky, všechno se ke mně hrnulo, tahalo mě za rukávy; pětiletý Karlík ze školky (blonďatý a malinký: jako já tehdy, jako já v děčínské tělocvičně, jako já poprvé) stál vtlačený do rohu třídy, u kamen: oči dokořán, pusu dokořán, nosní dírky dokořán, a jako ve snu náhle dětským ochraptělým hláskem vydechl: Paninko Márja, salto mortale.

hříbě a bouře

Dnes jsem potkal v polích strejčka Józu. Nejprve jsem viděl jen postavičku na hnědákovi; ale postupně mě dohnal: dědula o hlavu menší než já, rozkročený na nesedlaném hnědém koni. Za ním šla černočerná klisna a divoké hnědočerné hříbě, klisnička (Józa říká řebečka). Strejček Józa si nedal říci: slezl z hnědáka, posadil mě na něj, sám si vlezl na černou klisnu: a jeli jsme k jeho poli; ke srázu, obrovskému skalnatému srázu, kterým celá krajina padá do krasové propasti. Neviditelný potok dole se řítí a řítí; jen chvíli: a vpadne do hnědozelené vody Dunaje… Jeli jsme k jeho poli; řebečka — se zvonkem na krku — nabíhala hravě na psíka, a psík rozjíveně štěkal a cvakal jí zuby u kopyt… Bylo horké říjnové odpoledne; měl jsem žízeň (pil jsem před tím u directora ohřívanou vinnou kořalku s medem), ale strejček Józa s sebou měl jen slabou pálenku… Srkali jsme ji u jednoho z obrovských krasových závrtů; koně se procházeli volně kolem: tmaví, leskle tmaví, s obrovskýma, tmou svítícíma očima. Strejček Józa seděl v nazlátlé trávě: na sobě modrou promaštěnou košili, placatou čepici na hlavě; seděl v nazlátlé trávě, pravou rukou (dva prsty mu na ní chyběly; snad úraz z antracitových dolů, snad dílo kořalky a cirkulárky) mi podával láhev s cuikou a bezzubými ústy vykládal a vykládal: páté přes deváté: děti utekly do Čechách; do támhletoho závrtu (strejček Józa říká do týle jámy) vysází pšenici; bolí ho noha: ne ta na dvakrát přeražená, ta druhá: jak se při chůzi stále zapíral o tu zdravou, nakonec si ji zmrzačil víc než tu přeraženou; řebečku prodá, ale budou mu muset — ti zavšivení Rumuni (strejček Józa říká Valaší) — podepsat, že ji nepošlou na jatka… Žvaní a žvaní; kořalka stoupá do hlavy; slunce klesá, brzy, podzimně… Strejček Józa nakonec přiváže hnědáka ke stromu na dně závrtu; klisnu a řebečku nechá na volno: ty prý neutečou, budou se pást až do rána… Odcházíme: strejček Józa belhavě, já rychle; jdu opile přes hrby, závrty, cesty; jdu ke svému bílému stavení… Večer jsem potkal strejčka Józu znovu; na bufetě; šel jsem si jen koupit kávu na ráno; nocí se blýskalo, přicházela bouřka. Ptal jsem se ho, neutečou-li mu koně v tom hromobití, nebudou-li se bát. Kdepak. Prý jsou zvyklí; zalezou si na dno závrtu, aby na ně nemohl vítr a déšť…

Bouře lomcuje nocí; déšť, vítr, hromy a blesky: krajina, stavení, nebe, vše se třese, třeská, tříští. Stromům mokne dosud zelené listí; chvějí se deštěm a strachem z úderu blesku. Nemohu spát. Nebojím se burácení hromů: přivykl jsem již zdejším bouřím, i těm podzimním, ba i zimním… Nemohu spát. V duchu si představuji to mladičké hříbě: jak pobíhá promoklou trávou závrtu, v třeskotu a záblescích; jak se mu tmavé oči a zmoklá srst lesknou v přívalech blesků; jak čichá měkkými nozdrami oheň a síru nedalekého spáleného stromu; jak pobíhá a všemi smysly třeští vstříc té první bouři svého doposud krátkého života…

paměť a vítr