© Vratislav Maňák, 2011

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2011, 2012 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-676-1 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-677-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-678-5 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-679-2 (Formát MobiPocket)

Obsah

Řev závojnatky

Šaty z igelitu

Panství odložených rukavic

Alice

Přinesla mě bouřka

Řezbář

Saranče

Král květovaných povlaků

Mámení prvního valčíku

Zdálo se mu, že ho koušou labutě

Jak daleko leží Buenos Aires

Černej chleba

Hic sunt leones

Řev závojnatky

Seschlou kytici bílých chryzantém už bylo potřeba vyhodit. Květy byly nahnědlé a kazily dojem. Stejně jí dnes ráno doručili nové. Judita přešla k oknu, z čisté, prázdné vázy vyndala starou kytici. Ubezpečila se, že ani pro tu novou není na setmělém dně vázy jediná kapka vody, a potom do porcelánových stěn vložila čerstvé stonky. Chryzantémy opět postavila na okno, to jediné v bytě orientované na jih.

Byly jí doručovány každou sobotu již čtyři měsíce. Navykla na ně jako na šrámy vrásek mezi spánky a víčky. A pokaždé, když rovnala propletené zelené listy, si vzpomněla. H. tehdy odcházel nezvykle časně a s nemalým spěchem. Zdržel se jen pár minut. To se stalo poprvé. Ani kabát si nesvlékl. A boty si zavázal nedbale. Sama otevřela dveře a bokem se o ně opřela. V klidu mu oznámila, že příští středu ho už nečeká. Podíval se na ni. Zhluboka se nadechla. Vyšel ze dveří a přibouchl je za sebou. Nelitovala. Promnula si čelo, prsty před sebou hnaly vlny stárnoucí kůže. Bolela ji hlava. Stála za oknem a pozorovala jeho siluetu chvátající ulicí. Potom spolkla několik medikamentů. Na uklidnění. Jak je to dávno? Jak je to dávno.

Od té doby do svého bytu nikoho nevpustila. Juditiným jediným hostem, aniž by si to uvědomovala, byla samota.

Asi čtrnáct dní po oné události ji překvapil pozdě k ránu. Zrovna se chystala do práce. Stála za dveřmi téměř připravena, v pravé ruce držela řasenku. Neměla hotové levé oko. Stíny líčení nad pravou napudrovanou tváří vypadaly jako můra, která se jí přilepila na pleť. V ruce držel kytici chryzantém. Znervózněla. Rozhlížel se po chodbě jako chlapec přistižený při něčem nemístném. Chlapec s kruhy pod očima a prořídlými vlasy na temeni. Třikrát se palcem opřel o zvonek. Držela ruku na klice. Kdyby zazvonil počtvrté, otevřela by mu. Nezazvonil. Na prošlapané, zašlé rohožce ležely bílé chryzantémy. V květinářství patřily mezi ty nejlevnější.

Začal jí volat. Několikrát denně. Vždy seděla na pohovce jako dítě, které se má fotografovat pro vzdálené příbuzné, ruce položené na kolenou. Jenom červené bačkory s bílou podrážkou chyběly. Čekala. Počítala vyzvánění. Zkoušela jeho výdrž. Když telefon zmlknul, namlouvala sama sobě, že by sluchátko zdvihla, kdyby H. ještě chvilku vydržel. Kdyby telefon zadrnčel ještě jednou.

Hlava jí zvonila celé dny. Sluchátko zvedla jen jedinkrát.

„Poslal jsem ti chryzantémy.“

„Vím.“

„Říkal jsem si…, mohly by ti udělat radost.“

„—“

„Dito, já bych ti chtěl říct… Udělal jsem chybu. Promiň.“

„—“

„Stýská se mi…“

„—“

„Těžko se to vysvětluje. Chtěl bych tě zpátky. Dito! Scházíš mi…“

Zdráhala se odpovědět. Stačila by chvilka naléhání a přesvědčil by ji. To nechtěla. Nebo snad?

„Mohl bych…“

Zavěsila. Dlaně vklínila mezi semknutá stehna a sklonila hlavu. Potom přešla k oknu, rozrazila ho a vyklonila se na ulici. Na silnici před domem pobíhala čuba. Hárala.

Začal jí posílat dopisy. Každé úterý našla jeho psaní ve schránce. Známky chyběly. Nosil jí je do vchodu a nezazvonil? Byly to litanie a nehodily se k němu. Takového ho neznala, i když, nemohla to popřít, líbil se jí tak snad ještě víc. Byla to niterná vyznání, bez oslovení a podpisu, často rozmazaná a s fleky. Složené listy se hromadily na botníku v předsíni. Začínal se opakovat. Co má muž napsat ženě, aby nevypadal jako hlupák? Jak má popsat, co k ní cítí, aby se nemusel smát sám sobě? A aby se ona nesmála jemu? Řádky, které jí adresoval, vždy přečetla. Slzela u nich. Večerní četba se stala rituálem s mátovým čajem a papírem a perem připraveným k případné odpovědi. Nikdy neodpověděla. On mluvil za ni. Mluvil stejně jako hrdinové románů, které čítávala pod lampou.

Dlaněmi uhladila dopis a začala. Hrála si s řetízkem. Držela přívěsek a přejížděla s ním po napnutém řetízku zleva doprava a zpět. Čím víc se blížila konci dopisu, tím rychleji pohybovala s přívěskem. Později řetízek nechtěně přetrhla.

Jednoho pondělního večera, byl únor a venku vonělo předjaří, si z města přinesla láhev vodky. H. ji rád pil, jestli si dobře pamatovala. Otevřela ji a nalila sobě i jemu malou skleničku. Potom obě vypila. Hleděla na chryzantémy před sebou. Nalila sobě i jemu větší sklínku. Sledovala sluchátko telefonu. Potom obě vypila. Čekala hovor. Nalila sobě i jemu velkou sklenici. Vytočila číslo.

„Stýská se mi. Vrať se. Prosím.“

Ztratila veškerou soudnost. Rychle zavěsila. Vodku nalila do dvou sklenic. Vypila je do dna.

Semkla hrdlo lahve, pěstěné nehty tiše zarachtaly o sklo. Poloprázdnou láhev zvrátila mezi květy a obsah lila do vázy. Pijte! Jen pijte! Nemohla týrat jeho, tak týrala aspoň květy, které jí posílal.

V rádiu hrála Marie Rottrová. Měla ji ráda od dětství. Tajně.

„Snad vzpomínáš jak já,“ šeptala s ní. S tíhou alkoholu na ni dolehly i výčitky kvůli tomu, co se tehdy, co se tehdy doopravdy stalo. Tomu, že mu nikdy neodpustila, ačkoliv mohla. Kvůli tomu, že mohl už dávno přijít.

H. tehdy odcházel nezvykle časně a s nemalým spěchem. Zdržel se jen pár minut. To se stalo poprvé. A boty si zavázal nedbale. Před chvílí, těsně poté, co ji objímal a hladil, jí v klidu oznámil, ať ho příští středu již nečeká. Ještě tomu nerozuměla. Sama otevřela dveře a bokem se o ně opřela. Neustála by to. Podíval se na ni. Zhluboka se nadechla k přemlouvání. Prosím, nechoď pryč. Vycítil to, vyšel ze dveří. Přibouchla je za ním. A před sebou. Promnula si čelo, prsty před sebou hnaly vlny stárnoucí kůže. Bolela ji hlava. Stála za oknem, dotýkala se jeho rámu a pozorovala jeho siluetu chvátající ulicí. Potom spolkla několik medikamentů. Na uklidnění. Příští den nešla do práce. Ani ten následující. Jak je to dávno? Jak je to dávno.

Druhého dne k večeru, poté, co se vrátila z práce, odklidila prázdnou láhev. Rozsvítila. Venku bylo nezvyklé přítmí. Vyklonila se na ulici. Na silnici před domem bloudila fena. Potkala zuboženého psa. Dita se smála. Chryzantémy vyhodila z okna. Začínalo pršet.

Pozdě v noci ji probudil zvonek. Oblékla si župan. Chtěla rozsvítit, ale v celém domě již od večera nešel proud. Potmě otevřela dveře na chodbu. Silný průvan ji svlékal z lehkého hedvábného županu. Černá látka za ní vlála jako závoj.

Vytřeštila oči. Stál naproti ní oblečený do nejlepšího obleku a v kabátě, který mu kdysi sama vybrala. Byl to on a nebyl to on. Neměl obličej. Prázdný prostor mezi límcem košile a kloboukem, skrz který viděla na dveře sousedova bytu, ji děsil. Oblek k ní vztahoval rukavice. Černé kožené prsty se napínaly k její tváři. Křičela. Řev ryby. Chytila se za krk. Rukavice se dotkly jejích tváří. Dveře bytu za Ditinými zády se zaklaply. Na zem se snášely dopisy, které ukradl vítr. Všechny byly od něj a všechny byly psány Juditinou rukou, pobryndané mátovým pláčem. Všude v domě bylo stále naprosté ticho.

Konečně jsi přišel. Konečně jsem tě připravila o hlavu.

V pondělí ráno byla na Juditino jméno vhozena do schránky opakovaná výzva s požadavkem uhrazení devíti zásilek bílých chryzantém v období od 6. listopadu do 18. února.

Šaty zigelitu

Bylo třiadvacátého září. Na polích ležela mlha, jak to bylo na těchto místech atouto dobou obvyklé. Včera se konala svatba. Modrý favorit jel prázdnou silnicí první třídy. Zkomínů chalup na obzoru stoupal kouř. Bylo šest hodin ráno.

1.

Den, na nějž připadl úděl svatebního obřadu, začal obyčejným otevřením očí.

Kristýna chvíli hleděla na bílý strop nad sebou. Dnes se musí vstávat. Dnes se bude vdávat. Kdyby otočila hlavu doprava, spatřila by na vypůjčené figuríně svatební šaty. Ale istrop byl bílý, atak nehnutě ležela ještě několik dalších minut.

Měla být vzhůru už před hodinou. Slíbila matce, že jí pomůže přichystat pohoštění pro hosty, kteří přijdou před obřadem. Aměla by se začít strojit. Otočila se na bok směrem ke stěně achvíli si hrála scípem polštáře. Prohlížela si pravou ruku, nehty, klouby prstů ičáry na dlani. Přemýšlela, vkolik má přijít kadeřnice. Asi za dlouho, když ji ještě matka nepřišla vzbudit. Nechtěla myslet. Dnes si dívky plní svůj sen.

Nakonec vstala, znočního stolku vytáhla prášky proti bolesti hlavy advě růžové tablety spolkla. Potom vžupanu sešla do kuchyně. Matka jí vytkla, že zrovna dneska vyspává, apoložila před ní tácek spaprikou. Nakrájet. Kristýna si sedla za stůl analila si velký šálek horké černé kávy. Vdechovala její těžkou vůni arozhlížela se po kuchyni. Matka, sestra iMagda se točily kolem obložených chlebíčků. Jednohubky už měly nazdobené. Ani mě ktomu nepotřebovaly.

„Kde je táta?“ zeptala se Kristýna.

„Jel ti pro kytici.“

„Kdy přijede Jakub?“

„Za dvě hodiny. Ale uvidíš ho až na radnici. Neměl…“

„Neměl by mě vidět ve svatebních šatech. Já vím,“ dopověděla za matku.

„Je to zvyk.“

„Je to pověra.“

Kristýna položila prázdný hrnek do dřezu avracela se do pokoje. Sedla si na poslední schod. Zívla. Nudné ráno. Nutné záležitosti. Poškrábala si nahé koleno aprsty prohrábla vlasy. Měla by si je umýt, než přijde kadeřnice. Na chvíli zavřela oči aopřela se ozábradlí.

Zkoušela si představit, že je někde jinde. Ale dřevo ji tlačilo do spánku avůně zpřízemí ji stále usvědčovala zpřítomnosti. Jindy by přemýšlela, proč se vdává zrovna dnes aproč si bere zrovna Jakuba. Vždyť si stejně tak mohla vzít kohokoliv jiného. Mohla si vzít kluka, který jí dal ve školce pusu, itu řadu dalších, se kterými si slíbili věčnou lásku, protože láska se vždycky slibuje věčná, dokud jednoho nezačne nudit. Mohla si vzít Jakubova bratra Ondřeje, poznala ho dřív, ale bere si Jakuba, protože ji požádal oruku aona řekla ano, protože jí sním bylo dobře, přitom ani ta žádost nebyla stylová, stáli na nádraží, venku sněžilo auž byla tma ají byla zima na ruce, protože si ve vlaku zapomněla rukavice. Ale teď otom nešlo přemýšlet, dřevo ji příliš tlačilo do spánku avůně zpřízemí ji stále usvědčovala zpřítomnosti.

Pomalu otevřela oči, zvedla se adošla do svého pokoje. Vysprchovala se.

„Tak se do toho dáme,“ ozvala se Kristýně za zády Magda, když si sušila vlasy. „Kadeřnice už je tady.“

Bylo dvaadvacátého září. Den, na nějž připadl úděl svatebního obřadu, se rozběhl.

Ve stejnou chvíli, několik kilometrů od domu líného vstávání, otevřel Jakub Míla dveře prvním hostům. Měli ještě hodinu apůl na to vypravit se za nevěstou. Už byl ustrojený. Dnes se ožení.

2.

Bylo po svatebním obřadu. Následovat měla hostina. Vsalonku vpřízemí lidé usedali ke stolům aptali se po nevěstě.

Penzion, ve kterém se měl sňatek oslavit, postavili na stráni. Zjedné strany se příkře svažovala, akdo bydlel vnejlepším pokoji vpodkroví, měl celkem pěkný výhled na okolní lesy. Kristýnu Mílovou, rozenou Linhartovou, pohled neuchvátil. Okno otevřela proto, aby se nadýchala čerstvého vzduchu.

Stála před zrcadlem. Zde sJakubem stráví svatební noc. Trapný závazek sexu. Na posteli ležela odhozená kytice. Nevěsta stáhla zprsteníčku snubní prsten apoložila ho na desku toaletky. Na jeho vnitřní straně byly vyryty ženichovy iniciály adatum narození. Aje t’aime ati amoakdovíco ještě. Jak se zmladé dívky stane vdaná paní?

Otevřela krabičku sdárkem, který dostala od manžela. Vytáhla náhrdelník. Potěšil by ji, kdyby ho už neviděla, když stáli před výlohou zlatnictví. Sama na něj Jakuba upozornila. Proč ktomu došlo tak brzy? Kdy se vmužích touha láme vjistotu? Ty rukavice, které jí půjčil na nádraží, mu nevrátila. Byly kožené.

Znovu pohlédla do krabičky. Itak musela předstírat překvapení. Předstírat proto, že novomanžel stál vrámu dveří ase zalíbením si svou nevěstu prohlížel.

„Jsi krásná.“

„Já vím.“

„Oto jsi krásnější.“

„Zapneš mi ho prosím?“

„Rád.“

Přistoupil kní achytil konce zapínání. Třásly se mu ruce. Prohlíželi se vzrcadle. Ženich téměř nebyl vidět. Kristýna nepochybovala. Krémové šaty shonzíkem avyšívaným výstřihem. Dlaní přejela po kosticích korzetu. Ohromná nařasená plocha sukně. Rozvedla bych se stebou, abych se mohla znovu obléct do těchto šatů. Při pohledu do zrcadla se nad tou myšlenkou pousmála. Jsem krásná. Jsem krásná, každý to ví akaždý se na mě dívá. Každý mi aspoň jednou složil poklonu. AJakub to prováděl od chvíle, kdy ji dnes poprvé uviděl. Nad korzetem se zableskly stříbrné lístky náhrdelníku. Taky je mohla mít už na obřadu. Ženich nevěstu chytil kolem pasu apolíbil na krk.

„Avlasy samou loknu měla ana nic víc nemyslela,“ zanotoval jí do ucha.

Vší silou ho dlaní udeřila do ramene. Potom se usmála. Trochu.

„Jakube, musíme jít.“

Vysmekla se mu, chytla ho za ruku avyvedla zpokoje. Na toaletce zůstal ležet nevěstin snubní prsten. Zapomněla na něj.

Novomanželé vstoupili do salonku. Hrála klasika. Den, na nějž připadl úděl svatebního obřadu, byl vplném proudu.

3.

Zakousla se do pomeranče. Byl kyselý aplný pecek. Vypadaly jako zduřelá zrnka rýže. Otřela si šťávu ze rtů. Tancovalo se. Natáhla se po skleničce vína. Skřípalo jí vuších, chutnalo jako citrónová šťáva, přesto ho vypila do dna. Naklonila se ke svatebnímu koláči avybrala ztvarohu všechny sultánky.

„Kristýnko, dáš si dort?“

„Jo.“

„Akterý?“

Nevěděla. Na tabuli nyní ležely dorty tři. Pařížský, ovocný aořechový. Od každého si nechala uříznout silný kus. Vypadaly lákavě. Stačil by jí jeden. Ochutnala izbylé dva. Odsunula nedojedené. Rozhlížela se po tancujících. Jakuba neviděla, pozorovala Ondřeje. Slušelo mu to. Družba. Švagr. Potom neviděla nic. Někdo jí zaclonil oči. Dlaně byly mokré. Zpocené. Manžel! Jaké štěstí.

„Jakube, chci tančit!“

„Hrajou poslední písničku. Pak bude večeře.“

Odvrátila se. Dám si hroznové víno! Rychle škubala kuličky apolykala je. Šťávou si potřísnila bradu. Od ovoce jí lepily ruce. Potřebovala by si je opláchnout. Odejít ale nemůže, každý by si toho všimnul. Museli by na ni čekat svečeří. Jídlo přitom už nechtěla ani vidět. Kdy se požitek mění vhnus? Když přichází nasycení.

Nevěsta se opřela aruce složila na břicho. Nemůžu jít. Nemůžu jíst. Kdyby se dnes nevdávala, kde by byla? Byla by sním, pohádali by se pro nějakou malichernost, jak to vunaveném vztahu bývá? Jenže jejich vztah přeci nemohl být unavený, když poslední půlrok naplnily přípravy na tu radostnou událost. Kdyby se ale přesto pohádali — brečela by ona, nebo on? Oba spolu nikdy neplakali. Jejich slzy se míjely. Nebrečela, ani když ji požádal oruku. Dojetí je slabost. Byla by vklubu? Pila by tak jako dnes večer? Víc. Smála by se tak jako dnes večer? Snad. Byla by šťastnější? Raději se napila.

„Co je kvečeři?“

„Losos. Už jsi zapomněla?“

„Nezapomněla.“

Chytila příbor. Chuť se vrátila.

Mílův příbuzný vyprávěl ostatním jakýsi vtip. Neslyšela ho, ale hlasitě se zasmála. Mám svatbu abavím se. Svatebčané se postupně usazovali za stůl. Nikde neviděla svého otce. Matka měla tvrdý obličej, jako by si nasadila pohřební masku. Otec vdává dceru. Zvrací. Vtu chvíli se chtělo zvracet inevěstě. Hledat záminky kmožnosti zpít se do němoty je horší než se zpít bezdůvodně.

Napila se. Aznovu. Zapít tu ostudu. Tu slávu. Ta jatka.

Staré servírky svýstřihem snad oteklým od včelích žihadel přinášely talíře. Místnost se otřásala ruchem aKristýniným smíchem. Den, na nějž připadl úděl svatebního obřadu, vrcholil.

4.

„Vidíš, co všechno jsme dostali?“

Klečela uprostřed pokoje. Vobklopení svatebních darů povalujících se na posteli ivšude po zemi ive vzduchu. Bylo jich tolik, že se musely naučit levitovat.

„Vidim.“

„To je všechno naše!“

„Anemáme to kam dát.“

Vzala menší krabici. Roztrhala papír amašli omotala Jakubovi kolem krku. Aby tě našli. Vytáhla dřevěnou kazetu adlaní přejela po vyřezávání. Otevřela ji. Dvě sklenice.

„Pěkné. Od koho jsi to dostal?“

„To je přece společný dar.“

„A-ha.“

Podala mu ji alapila další dárek. Jakub ji vrozbalování zadržel. Navrhl, aby jedny ze dvou téměř stejných nástěnných hodin věnovala jeho příbuzným. Prý přesně takové shánějí už několik měsíců amy jsme je stejně dostali dvakrát. Vždyť ale nejsou stejné! Nechápala, proč by měla svůj dárek dávat cizím lidem. Jakub znovu zopakoval prosbu. Vždyť ale nejsou stejné! Raději se zvedl aodešel.

Kdy ze vztahu zůstane sečteno podtrženo, má dáti dal? Akdy ona dostala dárek, aniž by se něco slavilo?

Trhala další balicí papír. Měl fialový vzorek. Vytáhla další kazetu. Otevřela ji. Byly to krásné příbory, nože skulatou špičkou avidličky se čtyřmi hroty. Přejížděla po nich.

„Tady jsi. Hledala jsem tě.“

„Měli byste tancovat sólo pro novomanžele, na začátku se na něj zapomnělo.“

Neměla bys už pít.

5.

6.