Jan Folný

Buzíčci

Brno 2013

© Jan Folný, 2013

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2013 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-042-5 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-043-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-044-9 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-045-6 (Formát MobiPocket)

Obsah

1/ Buzíčci

2/ Box of Roses

3/ Supertalent

4/ Dán jen se dvěma rukama

5/ Neviditelný

6/ Dort pro Honzíka

7/ Změna času

8/ Poste restante, Bao Loc Post Office, Lam Dong, Vietnam

9/ Třídní sraz

10/ Slohové práce žáka páté třídy Jana F.

11/ Praha plná buzíčků

Poděkování autora

Svět složenej do krabice,

všechno je bílý a nebo bílý.

Poraď, jak dostat se do opice,

mně už na to chybí síly.

(Tomáš M.)

Prodám jetý spodky — slipy, tanga, jocksy, trenky… Jsem mladej krásnej kluk, kterýho možná znáš ze svý sbírky porna, ale rozhodně ze svých snů. Nabídni cenu a nešetři, jsem fakt kus! Za příplatek i prdění do huby!

(Michal H., z internetové seznamky)

You can be happy

You can be happy

You can be happy

You can be happy

(IAMX)

1/ Buzíčci

I.

Ahoj, všechny buziny, buzíci abuzíčci, co tohle čtete!

Byl jsem včera vTermixu abavil se tam spár lidma vdarkroomu azjistil jsem, že pět znich si vede svoje vlastní internetový afacebookový blogy. Avpodstatě všichni znich byli socky, úplný homonuly, co ani nevědí, jak se oblíkat, to by mě fakt zajímalo, očem tak můžou do těch svých blogů psát. Tak jsem se na ten popud rozhodl, že si kletošním kulatým narozkám, který jsme právě skámošem Čin-činem vTermixu slavili, nadělím svůj vlastní internetovej blog. Teda kromě jinýho. Vo dárečky zMacu aLanvinu se přece neošidím, že jo? Ale prostě mi přijde hezký asprávný, že udělám upříležitosti svých dvacetin pro svět něco nesobeckýho azkvalitním ho svými blogovými zápiskami. Doufám, že se mi to zatím daří.

„Aočem píšeš?“ ptám se jednoho nadrženýho kluka vtom darkroomu, zatímco si hraju sjeho ptákem.

On mi ho zasadí hluboko do krku asykne: „Otomhle, synu!“

Na příštích asi dvacet minut jsem na ten svůj skvělej nápad, psát svůj vlastní homoblog, zapomněl, což ale na druhou stranu svědčí omých jiných teploušských kvalitách. Apak jsem se ještě sblížil asi se třema dalšíma klukama, nebo možná chlapama, snad ne dědkama, no do obličeje jsem jim neviděl, takže těžko říct, ale žádnej znich si deník nepíše, jak mi vprodlevách mezi šermovačkama našich ocasů sdělili.

Pak jsem hodně pil ataky tančil aaž někdy nad ránem se na mě konečně dostala řada vtanci na pódiu, tak jsem si střihl jednu Gagu ajednu Rihannu, což je dost na prd, protože jsem celej minulej týden trénoval Shakiru, ale vtu dobu už byli všichni vklubu stejně tak strašně sežraní, že to bylo vlastně úplně jedno.

Takže jsme někdy před pátou sČin-činem vypadli na ulici asmažíme si to dolů na Muzeum. Nebo spíš na Buzeum. Vlastně jsem na Čin-čina celou noc tak trochu pozapomněl, ale vtu opilou chvíli na ulici jsem byl rád, že byl se mnou. Iproto, že jsem mu sdělil tu skvělou novinu, kterou mi tahle úžasná noc mých narozek přinesla:

„Čin-čine, mám super novinu: začnu si psát svůj internetovej deník. Blog, chápeš? Budu jako Carrie ze Sexu ve městě. Jen bude ten blog teplej aúplně bombovej. Abude ovšem. Co nás buzny pálí. Problémy světa. Problémy světa módy. Sex atak. Co ty na to?“

Aniž bych si všiml jeho posmutnělý tváře atoho, že mi do kapsy bundy nenápadně vložil malou krabičku smašlí jako dárek, se Čin-čin ke mně naklonil avlepil mi jemnou, mlaskavou pusu na tvář.

„Všechno nejlepší knarozeninám, Míšo!“

„Ty vole, Čin-čin, mně je dvacet, kurva, hustý, co?“

„No. Hele ztebe hrozně táhne to…“

„Co?“

Čin-čin je dobrej kluk, správná buzna, ale co mě na něm dost štve, je to, že mu občas docházejí slova aněkdy je zase motá. Ikdyž se tady vČesku prý narodil, jeho čeština zkrátka není úplně stoprocentní. Tak jako třeba moje. On by si blog vést teda nemohl.

„Chlast?“ pomohl jsem mu.

„Ne. Táhne ztebe čurák,“ řekl konečně avtu chvíli jsme se začali strašně tlemit tomu, jak to zní. Nebyli jsme vůbec kzastavení.

„Ne jeden, ale hned několik, abych byl přesnější, Čin-čine. Čuráci. Plu-rál. Chápeš?“ Abyl jsem vtý chvíli na sebe tak pyšnej, že používám takový velký achytrý jazykovědný termíny, což mě fakt utvrdilo vmyšlence, že můj homoblog, kterej právě teď čtete, bude bomba, hukot, megasukces.

Druhej den jsem se sice probudil svražednou kocovinou apříšerným hladem, ale žrát dneska nebudu, musím spálit ty polknutý bílkoviny aalkoholický kalorie ze včera, to je snad jasný, ne. Jsem ale pořád euforickej acítím se sexy až ksebeopíchání. Apak jsem objevil vkapse svý bundy dárek: hned zněj rvu papír aobjevuju ajfon, na kterým je zespoda vyryto „KTvým dvacetinám od Lukáše“. Bomba! Takovou radost jsem neměl od chvíle, kdy minulej měsíc vmým oblíbeným solárku měnili trubice. Ten Čin-čin má styl, to se mu musí nechat. Moje euforie se ještě zvýšila! Je mi dvacet, jsem sexy, mám úžasný plochý břicho anovej ajfon.

Ataky mám úžasnej internetovej blog, kterej jsem na tom ajfonu hned začal ťukat akterej zrovna teď, vy všichni buzíčci, čtete. Budu tohle velkolepý slovesný dílo legendárního krále teplý Prahy, tedy mě, pokaždý cvakat na mobilu, tak případný chybičky formálního rázu připisujte technologickejm systémům nebo rovnou těm smutnejm čínskejm klukům aholkám, co ty ajfony někde na rýžových polích za jeden dolar měsíčně montujou. Rozhodně je nepřipisujte mně. Můj skvostnej teplej biosystém totiž funguje naplno aneomylně.

Život je skvělej!

II.

Ahoj, buzíčci, vy sojky čepýřivý!

Tak, aje to! Potvrzeno, ofiko. Váš sexy vypravěč, teda jako já, je rozhodně ten nejlíp vypadající kluk vmým fitku.

Můj úhlavní nepřítel vboji otento titul našeho vinohradskýho fitka, jeden polosvalovec, co si oněm všichni myslí, že je krásnej, aco si hraje na velkýho intelektuála aprej napsal knížku nějakejch homosexuálních báchorek, Andersen jeden (já knížky nečtu, copak jsem lesba?), ale přitom je to jen takovej ubožák, kterej se mezi sérkama činek astrojů povzbuzuje kještě lepším kulturistickým výkonům takovým tím drsňácky mužným boucháním pěsti do dlaně, ale svoje buzerantství stejně neskryje, vždyť si na běžícím pásu vždycky pobrukuje teplý songy od zpěvačky Dido, tak tenhle lůzr, co si hraje na heteračku aco mu je určitě tak nejmíň třicet—mrtvolaáá!—, se včera dost odvázal aubenčáku se ke mně přitočil.

„Dobrý boty. Co jsou zač?“ zahájil jakože neformálně, ale voběma nám bylo jasný, že mě chce.

Skutečnost, že na mých černých sálovkách jsou po stranách obrovský najkovský fajfky, mě sice moc ojeho inteligenci nepřesvědčila (tenhle trapoň že napsal nějakou knihu? Ta teda musí vypadat!), ale ipřesto jsem projevil ve svých odpovědích dostatečnou míru ledabylýho zájmu, že jsme nakonec přece jen skončili spolu vjedný kóji fitnesáckých sprch.

Nelíbali jsme se, jen jsme se osebe otírali. Stačil jsem ho ivrychlosti zkouknout: to, co pod tričkem vypadá možná jako svaly, je vreálu avnahotě spíš tuk. Je to vlastně takovej ten „kulturista“, co je víc tlustej než vyrýsovanej. Fakt hnus. Byly to nervy, ale nakonec se to fakt stalo adopadlo to vmůj prospěch: šel na kolena jako první, což samozřejmě neznamená nic jinýho, než že jsem hezčí, víc sexy, víc chtěnej.

Když bylo po všem, tak to tenhle visoň podělal už úplně. Prej: „Nedáme si spolu jonťák? Nebo třeba kafe?“

Ajá, jak jsem ho tam tak viděl, po bradě mu ještě tekla moje DNA, jsem kněmu nadobro ztratil poslední zbytky respektu ahlavně zájmu aposlal jsem ho do kytek.

Takže místo na kafe spanem Tučným šel váš sexy vypravěč, teda jako já, po fitku do kina se svým teplým kámošem Čin-činem. Stejně už jsem měl ten den ráno jedno latéčko. Dalších 180 kalorií navíc jsem si fakt nemohl dovolit. Přece nechci dopadnout třeba právě jako ten tlustej ubožák Andersen Dido.

Teplej kámoš, se kterým jsem šel včera do kina, se jmenuje Lukáš, ale já mu říkám Čin-čin. Je to Vietnamec od nás zpankráckýho sídliště, ale takovej ten, co není moc hezkej. Má mastný vlasy aakné. Jednou se mě ptal, co používám na vlasy, že je mám tak hezký azářivý, aco na obličej, že ho mám čistej abez jebáků. Samozřejmě jsem mu nakecal nějaký úplný hovadiny, jako že nějaký sračky od Neutrogeny pajcovaný napůl smedem ajogurtem Dobrá máma. Nemůžu riskovat, že se jednou přece jen mastnoty svýho vlasovýho porostu atoho hnusu na tvářích zbaví abude fakt sexy aatraktivní, protože to vybraní Vietnamci fakt dokážou bejt, to už bych sním do kina nikdy nešel.

Nejdřív jsem ale musel Čin-čina vyzvednout uněj vpráci—ve špinavým číňanským bistru za Valentinem, což samo osobě bylo dost traumatický. Ano, ten šikmookej teplej král Sapy, můj kámoš Čin-čin, chodí ve svým volným čase pá až ne deset až osumnáct makat ke svýmu strejcovi, teda jestli ivAsii mají tyhle rodinný tituly. Je úplně blbej, mě by ani nehlo. Strašně to tam smrdělo žrádlem aČin-čin provokatér se mě dokonce zeptal, jestli nemám hlad, jestli si tam něco nedám.

„Chceš mě mít na svědomí?“ Ale aby se nenaštval, že pomlouvám ty jejich vinohradský psy rozsekaný do nudlí, tak jsem se hned vzápětí vymluvil, že už jsem jedl. Což byla svým způsobem pravda, protože mě vžaludku ještě pořád trochu tlačil tampon, kterej jsem vpátek vyžebral na sousedce avzápětí ho polknul. Pozor, následuje důležitá dietologická rada: Je to tak, osmažená vata už nefrčí, ta už se nežere, to vám potvrdí každá lepší modelka. Ve světě krásných aštíhlých, kterýmu samozřejmě předsedám já, hahaha, se teď baští kousky dámský intimní hygieny. Nejlépe óbéčka. Líp adýl vžaludku bobtnají. Polknete tampon apak už jen pijete.

Ještě před kinem jsme jen tak zprdele zašli Na Příkopech do jednoho předraženýho hračkářství. Čin-čin furt něco kydal otom, že to je skoro jako bysme byli na rande, ale já ho moc neposlouchal, já se děsně bavil těma úchylnýma sračičkama pro haranty za tisíce korun. Nejvíc mě dostala panenka Kena. Toho, co šuká Barbie. Ikdyž tenhle nejnovější typ asi těžko, to je jasná buzna. Jmenuje se Raul, je rádoby metrosexuál avrámci hraní si ho můžou děti vyšlechtit. Natužit mu vlasy, oholit si ho podle vlastní potřeby, navonět. Anejvětší prča je, že Raul mluví. Respektive do něj nahrajete svoje slova, akdyž mu pak vyhrnete polo azmáčknete čudlík na zádech, co vypadá jako obří jebák, tak on to zopakuje. Jasně že jsem se neovládl anahrál do něj: sak maj dyk. Děsně jsem se tomu tlemil. Fakt prdel, úplná choi, jak říká Čin-čin.

No apak jsme šli do kina. Na nějakou teplou komedii sJimem Carreym aEwanem McGregorem. No šlo to, no, ale stejně jsem to nedokoukal aodešel dřív. Já mám radši romantický komedie, teda pokud vnich nehraje Jennifer Aniston, ta mě sere. Nejradši mám Anne Hathaway ajejí Deník princezny. Carrey byl dost trapnej, přehrávál. AMcGregor zase dost tlustej. Sakra, to je ale nepovedenej den—všude tlustý lidi! Do toho se Čin-čin vedle mě cpal jako prase velkým balením emenemsů, arašídovýma, až se mi udělalo blbě, atak jsem radši zkina odešel na vzduch.

Skočil jsem před kinem na tramvaj, teda jako ne na ni, ani ne pod ni, hahaha, ale do ní, to je snad jasný, ne, ajel zpátky domů. Po cestě jsem měl radši zavřený oči, protože tlustokožci byli všude—vtramvaji ina ulicích. Úplně mi zkazili den. Můj den! Den nejlíp vypadajícího kluka mýho fitka. Tlustý lidi fakt zkurvěj všechno.

Domů jsem přišel úplně vyčerpanej, nasranej abez nálady. Hrál jsem si pak celej večer se svýma hezkýma vlasama, ato až do chvíle, než jsem se začal cejtít líp.

III.

Ahoj, buzíčci!

Tenhle víkend matce ruply nervy (po pravdě, trochu mě překvapuje, že to na ni přišlo až teď. Trochu pozdě, matičko, ne?) azakázala mi jít vsobotu pařit / chlastat / bavit se / kurvit se. No, zakázala. Zakázat mi může leda hovno, ale spustila takovou srdceryvnou scénu, že jsem se obětoval ana oltář rodinný pohody položil příšerně nudnej sobotní večer prožitej doma.

Matka celej podvečer tiše štkala avslzách plácala na plátky veky pomazánkový máslo značky S-Budget (tyhle prázdný kalorie mají sblížit naši už tak dost rozhašenou rodinu? To těžko, matko. Dneska nějak prohráváš na celý čáře). Fotřisko přepínalo celý den zjednoho fotbalu na druhej, zLa Ligy přes Bundesligu na Premier League azase zpátky (českou ligu ignoruje, ta je prý plná buzerantů). Já si kněmu sedal na gauč vždy jen na posledních pět minut těch zápasů apředstíral tak chapáckej zájem ofotbal. Ale spíš mi šlo oto, abych alespoň trochu projasnil ten smutnej svět ošklivých, nafouklých pražských mužských těl, ve kterým jsem nucenej žít, fotra avětšinu svých spolužáků aznámých vto počítaje. Prostě jsem chtěl alespoň na fotrově plazmě vidět krásná vysportovaná těla. To když si fotbalisti vyměňovali trika. Bohužel to moc nedělali, asi na tý ekonomický krizi vEvropě fakt něco bude, žádný plejtvání dresama. Škoda, jediná věc, co mě na týhle vymrdaný zábavě pro hloupý heterácký masy bavila. Takže jsem měl naštěstí furt dost klidu ačasu na to, abych si přes ajfon vytunil svůj už tak převelice luxusní profil na iboys. Charitativně jsem tam odpálil dvě nový fotky svýho péra, ať má ta onanistická chamraď úchylů při sobotě trochu radosti (apak že jsem bezcitnej aneempatickej).

Po tom trapným sbližovacím rodinným rituálu aka žraní chlebíčků se rodičovstvo rozhodlo zasunout. Naštěstí jen DVD Tanec svlky do přehrávače (doufám, že to je taky to jediný, co spolu zasunujou, grrr). Ten film byl nějakej čtyřhodinovej (!) proindiánskej výmrd zDivokýho západu vhlavní roli sKevinem Costnerem. To je ten proplešlej, neslanej nemastnej vocas, co někdy vminulým století dělal bodyguarda nebožce Whitney. Naši se naštěstí ufilmu nalejvali jak ozávod levnou frankovkou, takže mi moc pozornosti nevěnovali ahlavně brzo vytuhli. Vnáhlým návalu energie ado značný míry vinou znechucení ztoho, že jsem čtyři hodiny sledoval nějakýho geronta, jak běhá vbederní roušce po lese ahoní indiány, jsem zrevidoval svoje původní rozhodnutí abstinovat, co se chlapů týče, anakonec přece jen vyrazil do centra. Trochu se zpařit / zmastit / zabavit / / vykurvit.

Vnonstopu unás na sídlišti jsem si koupil malou vodku ahned při čekání na noční bus jsem se do ní pustil. Pokaždý, když jsem přiložil hrdlo láhve kpuse azaklonil hlavu, tak mi pohled vyjel po protějším paneláku ashodou okolností se vždycky zastavil na Čin-činově okně. Bylo tmavý. Asi už spí. Neměl bych mu zavolat avzít ho ssebou? Raději ne. Čin-čin by zas moc moralizoval ato je po otřesným dnu stráveným vpekle zvaným rodinný kruh to poslední, co jsem potřeboval.

Bylo nějak po půl čtvrtý ráno, kdy mě bus vyhodil vcentru ajá zamířil do Štěpánský do StaGe klubu. Tam už jen samý vylitý bledý tváře. Na baru jsem si koupil dva redbuly, potajmu je zalkoholnil zbytkem vodky zvlastních zdrojů, pak ještě bohemku ajal jsem se hypnoticky trsat mezi tamějšíma zombiema. Já: ten, co luxusně tančil sflaškou sektu. Oni: čubičky bez stylu aducha postižený epileptickými záchvaty. Odradil jsem pár zoufalejch uslintanejch ataků od nadrženejch asociálů sodkazem na svůj profil na iboys ana tenhle blog, abych si pak přece jen jednoho šťastlivce vybral (není tý charity na jeden den až moc?), ato jen proto, že už bylo fakt pozdě aon vypadal jako Klír. Jako ten návrhář. Atoho já žeru / uznávám / zbožňuju / miluju. Teda toho pravýho. Ne toho, co jen vypadal jako Klír.

Stím, co jen vypadal jako Klír, jsme vyšli ze StaGe nějak před pátou aněkde vprůchodu na Žitný jsme postupně před sebe poklekli vté nejrannější veřejné nedělní modlitbě, kterou kdy centrum Prahy zažilo, hahaha (tohle Kristovo tělo, co jsme si navzájem vkládali do úst, by se ti ale moc nelíbilo, Duko). Prostě příjemná anekomplikovaná choi. Pak jsme se tak nějak beze slova rozešli, on směrem na Karlák, já na Muzeum, nebo spíš na Buzeum, na první metro. Celou cestu domů jsem si pohrával smyšlenkou, že změním název svýho profilu na iboys na svý nový indiánský jméno, totiž na Ten, co kouřil Klíra, ale nakonec jsem se rozhodl, že nezměním, neboť ta nevzdělaná internetová pakáž stejně neví, kdo takovej vizionář / guru / ikona / bůh jako Klír je.

Doma, kam jsem dorazil asi všest ráno, jela znovu (!) ta čtyřhodinová nuda otom zoufalci, co tančil svlky. Dárci mýho života trapně zlomený před televizí vhlubokým přiopilým spánku (bože můj, takhle dopadnout, tak se radši zastřelím), akdyby zničehonic nezapípal fotrův mobil—nastavil si upomínku na to, aby se mohl koukat brzo ráno na formule, fakt lůzr, co se realizuje jen vpodobě televizního fanouškovství—tak by ani nevěděli, že jsem byl venku.

„Kdes byl?“ zeptalo se fotřisko.

„Venčit Bena,“ odpověděl jsem. Jasně že věděl, že mu lžu, protože náš hrubosrstej čtyřnohej chcípák (tak ateď už znáte celou moji vypečenou svatou rodinku) si samozřejmě tak jako vždycky hlasitě pochrupoval apoprdával pod stolem vkuchyni, ale stejně na to fotr nic neřekl, formule totiž zrovna začínaly. Černý svědomí ztoho, že jsem mu lhal, stejně ale mít nemusím, protože svým, trochu perverzním způsobem ta hláška, že jsem venčil Bena, lží nebyla. Já totiž někdy svýmu péru říkám (kromě jinýho) iBen (zitalskýho bene, bene), hahaha.

Ještě než jsem skočil do postele, jsem zkouknul iboys. Udvou nových fotek svýho péra/Bena/kropidla/ředitele ústavu přes bodání jsem napočítal dohromady osmdesát pět plusek apětatřicet vesměs obdivnejch komentů. Jeden znich dokonce iod kluka, co vypadá jako Klír.

Život je skvělej ajá za ním vtomhle směru nezaostávám!

IV.

Ahoj, buzíčci, vy vokurky svraštělý, ne hadovky, ale mininakládačky!

Dnes mám absolutní bombu: váš sexy vypravěč, teda jako já, je zamilovanej! Jo, skutečně, jsem! Atentokrát je to už fakt doopravdy—ne jako minulej týden, kdy jsem nešťastnou náhodou políbil nějakýho anonyma na soukromý fuck fiestě vMánesovce. Tentokrát je to fakt l-o-v-e!

Zamiloval jsem se do Květovanýho kviksilvra. Teda já mu tak říkám, protože zrovna tyhle šortky měl na sobě, když jsem ho poprvé uviděl. Ve spa vPlaze. Zrovna jsem šel zmasáže na fejšl, na sobě jsem měl svůj dýendží župánek avpodpaží knížky zknihovny (no dobrá no, nebyly zknihovny, vlastně to nebyly ani knížky, ale bylo to starý číslo Elle anový číslo Harper´sBazaaru. Ale neplatil jsem za ně, vzal jsem si je ze stolku, když jsem čekal na tu masáž, takže to tak trochu je jako zknihovny), když do mě omylem vrazil. Až to bude jednou někdo točit jako celovečerní film, takovej můj životopis, tak tady na tomhle místě budu trvat na zpomaleným záběru. Je víc emocionální. Aže ta situace teda emocionální byla! Časáky mi vylítly zruky, rozsypaly se po dlaždičkách. Oba jsme se pro ně sehnuli. Naše ruce se dotkly, ato těsně nad obrázkem těhotný Simony Krainový na obálce Elle. Zvedl jsem zrak přes jeho polonahý opálený tělo akvětovaný plavky (vnich nic malýho, žádnej podvod jak uMekáče, ale pořádná porce, jak jsem si stačil všimnout asprávně odhadnout, netrčel mu totiž vplavkách dopředu, ale pěkně dlouze visel, tak jak má, ato tam nebylo až zas tak teplo!). Dorazil jsem svýma očima až ktěm jeho anaše pohledy se potkaly ajá hned věděl, to jo ono! To je on! Taky proto, že měl barevný kontaktní čočky, zářivě modrý. Abarevný kontaktní čočky jsou po penězích atrendovejch hadrech hned tou třetí věcí, co mě na chlapech fascinuje. Všimněte si, že ne auta, že ne luxusní auta, ta mě nechávají chladným. Doma mám zelený, teda jako zelený kontaktní čočky, ale nosím je jen při zvláštních příležitostech aosobotách do Termixu. Takže jsem mu fascinovaně zíral do těch úchvatných modrých očí acelej poblouzněnej mu poděkoval, že mi zvedl ty časopisy avrazil mi je zpět do podpaží.

„Není za co, kámo,“ řekl, usmál se—tady budu navrhovat detail jeho smyslných rtů azářivých zubů azpomalenej záběr do stran se rozjíždějících koutků—apoplácal mě přátelsky po ramenou. Apak odešel: nádhernej zadek vkvětovanejch bermudách!

Hned po fejšlu, na kterým jsem byl celej bez sebe ajako by rozpálenej, jsem pospíchal do šaten, jestli ho tam ještě nezastihnu. Ale nebyl tam. Tak jsem hned nažhavil ajfona apřihlásil se do Grindru—za Grindr bych dal Nobelovku!—, jestli ho tam náhodou nenajdu. Nenašel. Možná proto, že signál tam byl hodně slabej. Najednou mě vyděsila myšlenka na to, že třeba Grindr nemá, že je to heterák ajá už ho nikdy neuvidím.

Apak doma jsem si nasadil ty svoje kontaktní čočky, ato ipřesto, že není sobota aani nejdu do Termixu. Byl jsem celej konsternovanej ařekl bych taky dost zamilovanej. Vejral jsem jak vtranzu na Simonu Krainovou na tý obálce, myslel na svýho Květovanýho kviksilvra ahonil si utoho. Ato dělám doteď. Nemůžu se dočkat zítřka. To půjdu znovu do Plazy. Co kdyby tam zase byl? Ale co když je to opravdu heterák? Vzpomínám si, že někdo řekl, že láska je komplikovaná. To teda je, to můžu sklidem potvrdit. Už vím, Lucka Vondráčková to řekla jednou na Nově.

Jo amimochodem, chci, aby mě vtom filmu omně hrál Taylor Lautner. Minimálně.

V.

Ahoj, buzíčci, vy hadice vytahaný!

Dneska mám pro vás historku, co se mi stala včera, ato takovou, že vy všichni čtenáři, co mě nenávidíte, mě budete nenávidět ještě víc. Navíc je to příběh dost otevřenej, takže doufám, že ho skousnete. Doufám, že vaše upjatý, sevřený, konzervativní anály moje dnešní vyprávění vydrží.

Předevčírem jsme smojí sousedkou uzavřeli výměnnej obchod: její novej sexoň, nějakej Armén, co vPraze dělá pro jedny nóbl aerolinie, mi zdarma sežene otevřenou byznys letenku do vybraný destinace ajá na oplátku vysexuju Arménova kamaráda, nezkušenýho zakuklenýho teplouška, co pro tu stejnou leteckou společnost dělá správce sítě. Tenhle ajťáček si prej potřebuje sněkým zkušeným ujasnit, jak to vlastně má.

Asi by mi to mělo lichotit, že se po mně chtějí takovýhle služby. Trochu mi to lichotí atrochu nelichotí.

„Nedělej herečku, vždyť to děláš běžně arád. Akorát tentokrát za to dostaneš odměnu vjiný podobě než finanční,“ přesvědčovala mě sousedka, protože se mi do toho opravdu moc nechtělo.

„Ale já už eskort půl roku nedělám. Anavíc teď mám takový nenormální období. Teď mě bere bejt odmítnutej na prvním rande. Teď chci, aby stím kluk dělal drahoty. Mě už nebaví, když se to stane hned na prvním setkání. Teď jsem romantik,“ kecal jsem kraviny za účelem být zajímavější, než jsem normálně.

„Ataky jsem teď regulérní gay celebrita sdobrou pověstí, co si vede společensko-kulturní blog pro teplý.“

Ale představa letenky zdarma nakonec vyhrála. Atak jsem tedy přece jen souhlasil.

Takže oden později—včera—mě jezdicí schody vezly na Václavák ajá si na nich tiše nadával do šlapek. Sakra, vždyť jsem si řekl, že už stím sexováním za prachy končím, alespoň na tenhle měsíc. Ale naštěstí to jsou snad ty nejkratší eskalátory vPraze, takže záchvěv svědomí trval fakt jen několik vteřin, akdyž mě konečně pohyblivý schody vykoply uKoně, nebylo po nějakých pochybnostech ani památky: miluju pátek večer, miluju nadrženou Prahu, miluju, když jsem vplný sexuální síle, já—váš vypravěč— homozasvěcovač!

Sousedka, její arménský kolík aosoba č. 3 už na mě čekali pod ocasem amě napadlo, jak je to příznačný adost vtipný, protože se dalo očekávat, že se někteří znás vpodobné situaci, tedy pod ocasem, ještě ten večer objeví, hahaha.

Zkluka, jehož sexualitu jsem dostal na starost, se vyklubal překvapivě dost heterácky vypadající Marek. Těžkej neurotik vpříšerných hadrech, kterej celej večer—asi znervozity—mlel otom, jak vybral tuhle vegetariánskou restauraci vcentru Prahy podle jejích webových stránek, kde dopodrobna rozebírají kvalitu ekologicky šetrných produktů. Marek nad nějakým nemastným neslaným eko žrádlem, co je ve finále, alespoň co se ceny týče, dost mastný, donekonečna žvanil otom, jak bychom nad vším, co vkládáme do úst, měli pozorně přemýšlet. Že bychom měli vždy žádat bio potraviny aprodukty fair trade. Že musíme jíst pouze racionální poživatiny vyrobené vpřísném souladu spřírodou.

„Aholku máš, Marku?“ zeptal jsem se ho, což bylo sice dost od tématu, ale mě ty jeho žvásty opravdu nudily.

„Ne, nemám.“

„Aco kluka? Kluka máš?“ nevzdával jsem se, zatímco jsem se slehkým odporem vrtal ve svým bezlepkovým moučníku: mléčný rejži se sladkým syrovým free range vajíčkem.

„Ne.“

„Ato je podle tebe vsouladu spřírodou?“

Dlouho přemýšlel. Apak: „Asi ne.“ Atouhle jeho odpovědí veškerá komunikace ustolu vyhasla. Všem čtyřem nám bylo jasný, proč tam jsme, takže jsme vtichosti dožrali ty naše ekosračky ačekali, až se tenhle zástupnej rituál naplní, až se večeře ukončí, Radka se se svým zakavkazským narážečem vypaří ajá aMarek přikročíme kjeho gay iniciaci.

Atak se taky stalo.

„No, my už asi půjdeme domů, jsme nějaký unavený,“ řekla Radka, teatrálně zívla azároveň mi nenápadně vložila kus papíru do kapsy mý bundy. Armén ji štípnul do zadku ajá pokračoval vpředem dohodnutým scénáři:

„Ale já bych šel ještě někam na drink. Marku, půjdeš se mnou? Zvu tě!“

Pak už to šlo ráz naráz.

Přihřátej bar na Vinohradský. Nejdřív jsem mu objednal dvojitou becherovku sdžusem černej rybíz, on utoho projevil určitý pochybnosti nad autenticitou přírodnosti danýho nápoje (sakra, co by nechtěl? Bylinky aovoce!) apak, protože mi docházely na tohle jeho silný téma argumenty ataky jsem do svý letenky už nehodlal kromě trocha vydaný tělesný energie investovat víc finančních prostředků, jsem ho se slovy, tak ateď ti ukážu něco zaručeně přírodního, zatáhnul do kabinky na toaletách.

Vmomentě, kdy jsem uvítal jeho zaručeně stoprocentní bioprodukt vkrálovství svého čerstvě vyběleného, zářivého chrupu, ave chvíli, kdy jsem si vzpomněl na jeho hlášku otom, jak je důležitý přemýšlet, co vkládáme do úst, začal Marek zase žvanit. Tentokrát otom, že mě vůbec nezná, že teda samozřejmě slyšel nějaký nepěkný věci, co se omně po Praze povídají, ale že vypadám jako milej kluk aže by mě rád poznal blíž. Atak jsem mu, třebaže částečně dost zaneprázdněn, vložil do staženejch džín jednu svoji vizitku sadresou internetovýho blogu, co si vedu, asvých webových stránek, co již dávno nejsou oeskortu ani opornu, ale oobecných věcech teploušských. Ahlavně na tý vizitce je moje fotka do půl těla, foceno ještě vdobě, kdy jsem točil filmy aměl na břiše pěkně vyrýsovaný buchty, tak ať si nade mnou chlapec doma ještě trochu zaslintá.

Po návratu na bar se na mě Marek koukal tak nějak jinak, radši jsem si netroufal ten jeho pohled opětovat. Taky mě přemlouval, ať si dám ještě panáka, že teď zve on mě. Jasně že tohle jsem neodmítl. Objednal fernet stonikem.

„Ato ti nevadí, že vtomhle absolutně nebio drinku jsou samý chemický sračky?“ zeptal jsem se ho, abych ho trochu vyprudil.

„Myslím, že po tom, co jsme právě teď dělali, si můžu dovolit nějakej ten pořádnej chlapskej drink, ne?“

Na letenku ve svý kapse jsem si vzpomněl až doma. Asi na ni poletím do Londýna. Tam se omně nic ošklivýho nepovídá.

VI.

Ale nesedí.

VII.