Agathe

Copyright © Anne Cathrine Bomann 2017
by Agreement with Grand Agency

Cover design by Søren Klok

Cover picture 485181055 by Shutterstock.com

Translation © Lada Halounová, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019
(elektronické vydání)

Překlad této knihy podpořila nadace Danish Arts Foundation

The translation of this book is funded by
the Danish Arts Foundation

ISBN 978-80-275-0056-7 (PDF)

ISBN 978-80-275-0057-4 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0058-1 (MobiPocket)

Máthema

Kdybych šel do penze v 72, zbývalo by mi pět měsíců práce. Odpovídalo by to 22 týdnům, a kdyby dorazili všichni pacienti, znamenalo by to, že mě čeká přesně 800 rozhovorů. Kdyby někdo sezení zrušil nebo onemocněl, počet by se samozřejmě snížil. Každopádně v tom byla jistá útěcha.

Čtverce

Seděl jsem v pokoji a díval se z okna, když vtom se to stalo. Jarní slunce rýsovalo na koberci čtyři rozhozené čtverce, jež se mi pomalu, ale jistě posouvaly po nohou. Vedle mě leželo dosud neotevřené první vydání Nevolnosti, do něhož jsem se už roky chystal začíst. Ta dívenka měla tenké, bledé nohy a mě udivilo, že jí dovolili, aby si takto zkraje roku oblékla jen šaty. Na silnici nakreslila čtverce skákacího panáka a naprosto soustředěně po nich hopsala, nejdřív po jedné noze, pak po obou a pak je opět vystřídala. Vlasy měla zapletené do dvou copánků, muselo jí být něco kolem sedmi let a bydlela spolu s matkou a starší sestrou kousek dál ve stejné ulici, v čísle čtyři. Někdo by si mohl myslet, že jsem ten typ filozoficky založeného jedince, co sedí celý den u okna a kontemplativně se zamýšlí nad složitějšími záležitostmi, než je kamínek na skákacím panákovi a slunce putující po podlaze. Takhle to ale nebylo. Faktem je, že jsem tu seděl, protože jsem neměl nic lepšího na práci, a kromě toho jsem vnímal cosi životodárného ve vítězoslavných pocitech, které se u mě sem tam dostavily, když se dívence povedla zvlášť složitá kombinace skoků. Po chvíli jsem vstal a uvařil si čaj, a když jsem se na své stanoviště opět vrátil, už byla pryč. Pomyslel jsem si, že si někde musela najít nějakou zábavnější hru; křída i kamínek zůstaly ležet uprostřed ulice.

A pak se to stalo. Právě když jsem si postavil hrnek na okenní parapet, aby mi čaj vychladl, a přehodil si přes kolena pléd, koutkem oka jsem zaznamenal, jak někde něco spadlo. Zároveň mě dostihl pronikavý výkřik, jenž donutil mé ztuhlé tělo postavit se zase na nohy, a přikročil jsem těsně k oknu. Ležela na cestě kousek dál napravo, kde u paty stromu začíná pěšina vedoucí k jezeru. V koruně jsem zahlédl kočku, jak sedí na větvi a mrská ocasem. Dole se dívka ztěžka posadila, zády se opřela o strom a u toho nabírala k pláči a držela se za kotník.

Odtáhl jsem hlavu od okna. Měl bych se za ní vypravit? S dítětem jsem nemluvil od té doby, kdy jsem sám byl dítě, a to se dá počítat jen stěží. Kdyby se tam náhle objevil cizí muž a snažil se ji utěšit, nebyla by ještě víc nešťastná? Znovu jsem kradmo vyhlédl ven. Stále seděla na trávě s uplakanou tváří a pohledem upřeným na cestu vedoucí kolem mého domu.

Doufám, že mě nikdo neviděl. Vždyť je to doktor, říkali by si, proč tam jen tak stojí a zírá? Vzal jsem si hrnek a šel do kuchyně, kde jsem si sedl ke stolu. Ale přestože jsem přesvědčoval sám sebe, že se děvče jistě za chvíli zvedne, dokulhá domů a všechno bude v pořádku, seděl jsem dál jako uprchlík ve vlastní kuchyni a hodiny zatím ubíhaly. Čaj vystydl a na hladině se utvořil povlak, a než jsem se konečně proplížil do pokoje a napůl schovaný za závěsem vyhlédl ven na ulici, padala už tma. Samozřejmě byla pryč.

Stopy

Od té doby, co jsem madame Surrugueovou zaměstnal, mě každičké ráno vítala úplně stejně. Pokaždé seděla za velkým mahagonovým stolem jako královna na trůnu, a když jsem vstoupil do dveří, vyšla mi vstříc, aby mi vzala hůl a kabát, zatímco já jsem si odkládal klobouk na poličku nad věšákem. Mezitím mi povídala, co máme daný den v diáři, a nakonec mi podala stoh složek, které byly jinak pečlivě archivované v přihrádkách za psacím stolem. Vyměnili jsme si několik slov a poté jsem ji zpravidla neviděl až do 12.45, kdy jsem opouštěl ordinaci, abych se naobědval v nedaleké průměrné restauraci. Když jsem se vrátil, seděla tam úplně stejně, jako když jsem ji opouštěl, takže jsem občas uvažoval, jestli vůbec něco jí. Žádné jídlo tu nevonělo a pod jejím stolem jsem nikdy nezahlédl ani drobeček. Potřebovala madame Surrugueová vůbec k životu potravu?

Toho rána mi sdělila, že volala nějaká Němka a že se později zastaví, aby se objednala.

„Mluvila jsem o ní s doktorem Durandem. Zřejmě byla před několika lety hospitalizovaná v Saint Stephane s těžkou mánií a pokusem o sebevraždu.“

„Ne,“ řekl jsem rozhodně, „tu budeme muset odmítnout. Vyléčit ji potrvá roky.“

„Doktor Durand si navíc myslí, že by měla být znovu hospitalizovaná, ale ona očividně trvá na tom, že chce chodit k vám. Místo v diáři bych pro ni určitě našla.“

Madame Surrugueová se na mě tázavě zadívala, ale já jsem zavrtěl hlavou.

„Ne, to nejde. Budete ji muset vlídně požádat, aby si našla někoho jiného.“

Ve chvíli, kdy jsem se z praxe stahoval, jsem měl ještě přes padesát pacientů, což bylo víc než dost.

Madame Surrugueová se na mě ještě chvíli dívala, ale pak pokračovala v denní agendě a dál se o tom už nezmínila.

„Díky, to je skvělé,“ přebral jsem si od ní hromádku složek a vydal se k sobě do ordinace. Ta byla až za velkým předpokojem, kde vládla madame Surrugueová a kde se pacienti zatím mohli usadit a počkat, než přijdou na řadu. Takto mě klapot sekretářčina psacího stroje nebo případné rozhovory mezi ní a pacienty nemohly při práci rušit.

Právě dorazila první pacientka, mrzutá paní jménem Ganisbourgová, seděla v předpokoji a listovala si v časopisech, které madame Surrugueová čas od času přinesla. Poněkud více zhluboka jsem se nadechl a pomyslel na to, že po ní mě čeká už jen 753 sezení.

Dokud jsem se nevrátil z oběda, ubíhal den bez jakýchkoliv pevnějších obrysů. Při příchodu jsem téměř vrazil do mrtvolně bledé ženy s tmavými vlasy, jež stála hned za dveřmi. Omluvil jsem se za svoji nemotornost. Žena s velkýma očima ve špičaté tváři působila až nápadně křehce.

„To nic, to já stojím v cestě,“ omluvila se a postoupila dál do místnosti. „Přišla jsem se zeptat, jestli bych se nemohla objednat.“

Mluvila se zjevným přízvukem a mně došlo, že to je ta Němka. Na hruď si tiskla desky s logem nemocnice Saint Stephane.

„Obávám se, že to nepůjde,“ odpověděl jsem, ale žena ke mně rychle přikročila a naléhala na mě:

„Je pro mě strašně důležité, abych se mohla objednat. Nechci být na obtíž, ale nemám, kam jinam bych šla. Prosím, buďte tak hodný a pomozte mi.“

Bezděčně jsem udělal krok zpět. Hnědé oči jí plály, jako kdyby měla horečku, a pohledem mě skoro probodávala, až jsem měl pocit, jako by mě chytila za ruku. Bylo zřejmé, že zbavit se jí nebude vůbec jednoduché, a na to jsem neměl čas ani sílu. Pokynul jsem směrem k madame Surrugueové a pokusil se o přátelský úsměv.

„Pojďte prosím za mnou,“ obešel jsem ji, „moje sekretářka vám vysvětlí situaci.“

Byla to vina madame Surrugueové, že se tady ta žena vůbec objevila, tak ať si ji teď taky sama odmítne.

Proklouzl jsem kolem ní a ona mě naštěstí následovala k psacímu stolu, kde jsem ji s výmluvným pohledem zaparkoval před madame Surrugueovou.

Moje sekretářka o několik milimetrů povytáhla levé obočí.

„Vzala byste to prosím za mě, paní Surrugueová?“ požádal jsem ji, strnule pokývl na pozdrav a spěchal do bezpečí své ordinace.

Avšak obraz bledé ženy mi po zbytek dne zůstával před očima, stejně jako se ve vzduchu stále vznášely stopy jejího parfému, a kdykoliv jsem otevřel dveře, poletovaly kolem jako zrnka prachu.

Hluk

Čas mnou protékal jako voda rezavým filtrem, který se nikomu nechce vyměnit. Jednoho olověně šedého deštivého odpoledne jsem bez nejmenšího stínu zájmu rozmlouval se sedmi pacienty a před odchodem domů mi zbýval už poslední.

Než jsem následoval madame Almeidovou do ordinace, sklouzl jsem pohledem na svou sekretářku. Seděla mlčky za uklizeným psacím stolem a zírala na jeho prázdnou plochu. Stolní lampa vytvářela na zdi za ní její zkamenělý stín. Madame Surrugueová vypadala opuštěně a já jsem chvilku přemítal, jestli bych jí neměl něco říct. Ale co by to mělo být? Místo toho jsem za sebou zavřel dveře a obrátil se k pacientce.

Paní Almeidová, která byla téměř o hlavu vyšší než já, a ze které jsem tudíž měl vždy lehký respekt, se hektickými pohyby zbavila deštníku a nepromokavého pláště a posadila se na pohovku. Uhladila si sukni mdlé barvy a vyčítavě se na mě zahleděla přes brýličky, které jí balancovaly na kořeni orlího nosu.

„Měla jsem příšerný týden, pane doktore,“ prohlásila a udělala si pohodlí. „To byste nevěřil, jak mě to vytočilo. To jsou ty moje nervy, ujišťuju vás, a to jsem taky řekla Bernardovi — Bernarde, řekla jsem mu, vážně mě vytáčí, jak tu celý dny jen sedíš v křesle!“

Paní Almeidová měla odjakživa potíže s nervy a ve svém bytí nenacházela žádné světlé chvilky. Z terapie si nikdy nic neodnesla, a přesto ke mně pravidelně dvakrát týdně věrně napochodovala, aby mi tu mohla nadávat. Vytáčela ji dokonce i představa lepšího života, takže jsem upřímně nechápal, proč sem vlastně chodí. Obyčejně jsem ji nechával se vypovídat a občas jí do toho vstoupil s poznámkou nebo pokusem něco zanalyzovat, což naprosto ignorovala.

„…a pak na mě vyjela, že jí dlužím tři franky z minulýho týdne, no řekl byste, že bude mít tolik drzosti! Jako kdybych dostala ránu na solar, skoro se mi z toho uprostřed obchodu zatmělo před očima, ale pak jsem jí taky řekla…“

Díky mnohaletému tréninku jsem dokázal na těch správných místech něco zabručet, aniž jsem její vyprávění vlastně poslouchal, a když jsem měl štěstí, po jejím odchodu jsem si nepamatoval ani slovo.

Sklopil jsem oči a všiml si, že se mi z čiré frustrace podařilo tužkou probodnout papír. Radši jsem si místo toho začal malovat své oblíbené ptačí karikatury.

„A i když mám křehké nervy, urážet se nenechám, to vám říkám!“ Paní Almeidová téměř křičela. Venku pršelo tak silně, že za oknem byly vidět jen rozmazané obrysy, a bubnování kapek do okenních tabulek bohužel mou pacientku přimělo mluvit ještě hlasitěji než obvykle. Zjevně se musím zabývat něčím nedůležitým, pomyslel jsem si rezignovaně a zaměřil se na jedno místo na temeni její hlavy, kde vlasy působily podezřele řídce. Potěšilo mě, že o jejím počínajícím plešatění vím daleko dřív než ona, a taky jsem detail do obrázku okamžitě doplnil. Představil jsem si ji, jak se jednou zezadu letmo zahlédne, lapená mezi zrcadlem a okenním sklem, jak si tam dozadu zoufale zajede tlustými prsty, odhrne vlasy na stranu, čímž odhalí lysinu, a rozkřičí se: „Bernarde! Proč jsi mi nic neřekl, Bernarde?“ Takhle nějak ubíhala jedna hodina mého života. Zatímco mi paní Almeidová děkovala za sezení a já jí přidržoval dveře, opatrně jsem otočil blok k zemi, aby ani koutkem oka nezahlédla plešatého pštrosa.

Povinnost zapisovat

Agathe I

Sousedský tanec

Agathe II

Lekníny

Agathe III

Mezi námi

Agathe IV

Dopis

Agathe V

Zrcadlo

Čajkovskij

Agathe VI

Hluchý, němý a slepý

Návštěva

Na scestí