jakub dotlačil

jiné životy hynka harra

Brno 2014

© Jakub Dotlačil, 2014

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-324-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-325-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-326-6 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-327-3 (Formát MobiPocket)

Obsah

kapitola 1

kapitola 2

kapitola 3

kapitola 4

kapitola 5

kapitola 6

kapitola 7

kapitola 8

kapitola 9

poznámky

Předpokládám, že je čtenář obeznámen s ideou mimosmyslového vnímání a významem čtyř jeho prvků, tedy telepatie, jasnozřivosti, věštectví a psychokineze. Tyhle znepokojivé jevy odporují všem běžným vědeckým představám. Jak rádi bychom je znevážili! Naneštěstí je statistická evidence, aspoň co se týče telepatie, nevyvratitelná.

Alan Turing: Computing machinery and intelligence

Zatím však už po Praze bylo známo, že v Podskalí straší. U Turků, čili U Procházků. Jednoho prosincového večera mezi desátou a jedenáctou ozvalo se z té ohrady devět zvuků: Túú, túú, túú…

Ignát Herrmann: Strašidlo v Podskalí

kapitola 1

Ten večer, kdy se nakláněl nad dírou vysekanou vledu, si Svatav poprvé vživotě uvědomil, že je starý, že je vlastně mnohem starší, než si namlouvá. Vdíře se objevily první ryby, ale on je nezačal chytat. Místo toho myslel na smrt. Na to, že jestli okamžitě něco neudělá, utečou mu zbývající dny stejně prázdně, jako mu utekly ty předchozí, anakonec ho tady jednoho rána najdou zmrzlého, jeho obličej bude přilepený kledu, jeho šaty nasáklé vodou, jeho oči zalepené sněhem, aoni nebudou schopni říct nic víc, než že ho je škoda. Klekl si na led. Sekera, vlasce, pár stearinových svíček. Vše, co přinesl, zabalil. Pak vzal prut avydal se domů.

Jeho rodina spala aon, aby nikoho nevzbudil, zůstal vkrámě vpřízemí. Tam se postavil za pult atřikrát začal psát vysvětlující dopis na rozloučenou, aby třikrát zjistil, že nejde napsat. Nakonec to vzdal, všechny pokusy roztrhal, popadl to nejnutnější abez vysvětlení zmizel do lednové noci.

Druhý den našla roztrhané zbytky dopisů jeho žena. Uhladila je avyrovnala vedle sebe, apotom četla slova jako „prázdnota“ anebo „začátek“ anebo „touha“ anebo „nespokojenost“, slova, která vedle vah vmalém krámě za studeného sobotního rána nedávala smysl. Aprotože tu noc měl spát Svatav sám vkomoře za obchodem, kde zatím nebyla, nespojila si ta slova sjeho zmizením, jen usoudila, že si někdo nejspíš vypisoval věty zrománu auž je nepotřebuje, asmetla papíry do kamen. Hned nato vzbudila děti aslužku aodemkla krám, aniž by tušila, že ve stejném okamžiku běží Svatav po poli, boty má ztěžklé sněhem ahlínou, aaby se nevzdal, každým krokem si opakuje: utíkám do světa, ze kterého není návratu.

Vrátil se za dva dny. Bylo mu zima, stýskalo se mu po dětech, ženě avyhřáté posteli avnovinách nesl zabalenou štiku. Ženy se zeptal, jestli by na všechno mohla zapomenout, protože sice neví, co ho to popadlo, na druhou stranu ale ví, že už ho to nikdy nepopadne. Jeho žena byla praktická. Měla právo se zlobit, ale věděla, že by taková zlost nevedla kničemu, leda ktomu, že by se Svatav mrzel avyhodil ulovenou štiku oknem ven. Aprotože štiky byla škoda, odpustila mu.

„Děkuji ti,“ řekl Svatav.

Pak ji políbil, nechal štiku naložit do soli aslíbil, že už bude doma šťastný, takže nebude žádný důvod utíkat.

Znovu utekl za rok. Apotom zase za rok azase za rok. Autíkal by asi až dodnes, kdyby ho jednoho zimního rána lidé nenašli na řece zmrzlého. Jeho obličej byl přilepený kledu ajeho šaty nasáklé vodou.

„Aspoň to nebyla trapná smrt,“ řekli, protože nevěděli, co jiného říct.

Ale když led rozehřáli aotočili Svatava na záda, usmíval se ajeho oči byly otevřené, jako by vposledním okamžiku něco zahlédl, něco, co ho konečně dokázalo potěšit. Aněkteří zašeptali, že ho je škoda.

Svatavův třetí syn, Hynek, měl nakročeno do stejného života jako otec. Narodil se na konci třicátých let, vdobě, která toho tolik slibovala, jak Svatav nikdy nezapomněl Hynkovi připomenout. Potom ve čtyřicátém osmém přišla revoluce ave čtyřicátém devátém porevoluční kocovina. Rodiče se rozhodli, že Hynek nesmí nikdy zažít takovou prohru, jakou zažil jejich národ, ajako nejlepší příprava pro spokojený život jim přišlo studium. Hynek byl poslán do Prahy. Nejdřív na gymnasium, pak na universitu.

Vposledním ročníku gymnasia se vtanečních UZlatého melounu zamiloval. Ne do osoby, skterou byl vpáru, protože tou byl ohlavu menší spolužák Jaroslav Kropáček. Taneční mistr je tehdy dal dohromady kvůli nedostatku děvčat. Atak Hynek vedl poďobaného Kropáčka do trojdobého rytmu valčíku zjednoho konce sálu na druhý anajednou přes hlavu mrňavého spolužáka zaregistroval krásné děvče. Usmál se. Jeho úsměv zůstal neopětován. Ale on se nevzdal avyrazil vrytmu valčíku směrem kneznámé krasavici.

„Prosím tě, kam mě to cpeš?“ vydralo se mu zokolí prsou, tam odněkud, kde byla Kropáčkova hlava.

„Znáš ji?“

Kropáček otočil hlavu.

„Snad jo,“ řekl, „jo, jo, ta je vod Fríbla. Úředník, fůra monajzů, na Starym Městě maj prej dvojpatrovej byt. Tam nemáš šanci. Zamilovanej?“

„Jak se jmenuje?“

„Anna. Ikdyž, úplně jistě to nevim.“

Což Kropáček skutečně úplně jistě nevěděl, protože ve stejném momentě se kdívce naklonil její tanečník aoslovil ji „Luiso“.

„Anna Fríblová. Tak krásné jméno,“ vydechl extaticky Hynek.

„Všimla jste si těch gymnasistů, co na vás tak čumí?“ zeptal se Luisy tanečník.

„Ale jistě. Který ztěch dvou, myslíte, je do mě zamilovaný? Ten malý poďobaný? Nebo ten větší, co na mě vejrá aani si nevšiml, že své partnerce šlape na palce?“

Společník se uchechtl, hudba dohrála, Hynek narazil sKropáčkem do stěny aKropáček zavyl bolestí.

Zbytek večera Hynek strávil promýšlením, jak se sdívkou seznámit. Protože ho nic nenapadlo, anic ho nenapadlo ani následující večery, přesunulo se seznámení sLuisou do snění. Zatímco chodil do školy, seděl ve škole, procházel se vparku, on aLuisa se setkávali, zamilovávali se, dokonce se ilíbali. Jeho milenka zůstala přitom natolik nereálná, že ani nikdy nedostala správné jméno. Pro Hynka zůstala Annou. Snil oní tak dlouho, že vdobě, kdy se sní odvážil promluvit akonečně aspoň zjistil, že to žádná Anna není, byla už provdaná, nad horním rtem se jí místo chřípí rýsovaly vousy anetančila, protože její břicho bylo nafouknuté dvojčaty.

Udruhého objektu svého zájmu už Hynek postupoval praktičtěji. Potkal ji na plese ajejí jméno bylo téměř navlas stejné jako jméno předchozí lásky, jen trochu fádnější: Líza. Ale vtéhle době už Hynek nebyl žádný gymnasista. Byl to student filosofické fakulty. Když se zamiloval, věděl, že, jak už přírodní zákony fungují, ve stejném okamžiku se do Lízy zamilovalo nejméně tucet dalších mládenců aže je neporazí jinak než rozhodností. Na ten večer uní neměl zamluvený žádný tanec, ale sjiným tanečníkem si ho vyměnil. Tančili čtverylku. Po čtverylce sní korzoval kolem sálu.

„Jakpak se jmenujete? Víte, že jsem si vás nikdy dříve nevšiml?“ řekl Hynek.

„Avíte, že já jsem si vás už dávno všimla?“

Zdalšího plesu už ji doprovázel domů. Byl zamilovaný anejradši by udělal něco bláznivého, například si klekl uprostřed Václavského náměstí anebo vyhodil do povětří hůl azačal zpívat, ale vnespoutanosti mu vadila jedna maličkost: že šli pod dohledem Líziny mámy. Stoupali tedy všichni tři nahoru směrem ksadům aHynek se snažil udržet konverzaci smatinkou oživotě vPraze, říkal například:

„Rourovod, otom jsem ještě neslyšel.“ Nebo: „Souhlasím svámi, ikdyž já před citrusovými plody dávám přece jen přednost ananasu, který jsem si jednou koupil uŠvertásků.“

Ale ve skutečnosti ho nezajímal ani rourovod, ani citrusové plody, ani ananas, dokonce ani Švertáskovi, jenom Líza, skterou by byl nejradši sám.

Na další schůzce byli opět hlídáni Lízinou matkou aopět pochodovali Prahou, ale tentokrát byl Hynek lépe připravený. Když nastala krátká pauza vkonverzaci, promluvil obásních Karla Hynka Máchy. Čekal, že se Líza přidá, že se chytne romantických veršů, že něco řekne, cokoliv, co jim poskytne tajný kód, místo úkrytu před rodičovskou kontrolou. Místo Lízy se ale ozvala maminka:

„Čechové jsou národ dobrý!

Nešťastný, jenž vnouzi lká,

nechť se kČechovi obrátí,

ten mu rychlou pomoc dá;

byť iČecha nepřítelem,

nešetří Čech jeho vin.

Čechové jsou národ dobrý,

aTy Čechů věrný syn!“

Zadeklamovala někde mezi Ferdinandovou aVodičkovou ulicí ahned dodala:

„Tuhle jsem měla nejraději. Když jsem ji přepisovala do památníčku, srdce mně při ní tlouklo přesně jako staroměstské hodiny… tedy, kdyby staroměstské hodiny tloukly přesně. Ještě teď ji sobě občas vytáhnu ze šuplete.“

Pak přidala kus první části Máje aSrdci mému.

„Aco vy, pane? Dokázal byste nějakou píseň takhle zadeklamovat?“

Hynek se přiznal, že nedokázal. Jenomže to mu už bylo málo platné, protože Lízina matka nabyla přesvědčení, že našla spřízněnou duši aže se takového nálezu nesmí vzdát. Vyměnila si se svou dcerou místo tak, aby byla blíže romantikovi, azačala se vyptávat. Jaké další básníky má rád? Co říká na Bolestínského? ANebeského? Taky miluje Hálka?

Hynek se snažil zachytit Lízin pohled, ale ten byl skrytý za kloboukem avelkou upovídanou hlavou matky. Atak se díval do dlažby aspřestávkami adocela potichu odpovídal anevěděl, co cítit. Styděl se, že oněčem takovém, jako je poezie, mluví se starou dámou. Ajak oté poezii mluvil! Bál se říct, co má doopravdy rád, azpoezie se rázem stalo něco, co vždycky nesnášel: bezzubé téma pro konverzaci.

Když došli před dveře jejich domu, Lízina matka se postavila do pozoru ana rozloučenou zarecitovala zKollára. Natočená přitom nebyla kHynkovi ani ke své dceři, ale pryč, do ulice, jako by kní odtamtud přicházel velký slovanský básník.

„Tu jsem měla taky ráda. Apak ještě…“

„To byla krása,“ řekl Hynek. „Ale já už opravdu budu muset jít. Slíbil jsem hausmistrovi, že do půlnoci přijdu.“

„To budete musit sobě ale pospíšit! Vtom případě už jen na rozloučenou…“

„Já opravdu musím,“ řekl Hynek.

„Tak,“ řekla Lízina matka aotočila se kněmu. Na zdi domu hořely plynové lampy aHynek se vyděsil, že má matka nezvykle rudé tváře, tak rudé, jako by se užuž chystala brečet. Zazmatkoval. Udělal přesně to, očem byl ještě před chvílí přesvědčený, že nesmí udělat. Přistoupil kLíze.

„Moc rád jsem vás…“

„Co to držíte vrukou?“ zeptala se ona.

Skutečně, držel vruce knihu, tu, kterou nechtěl aneměl vytáhnout zkapsy svrchníku.

„Jen taková nezajímavá…“

„Ukažte.“

„Myslel jsem, že vás sní nebudu obtěžovat. Jsou to básně, abyste mi rozuměla…“

„Básně,“ řekla.

Jenomže to, co nejistě držel vruce, byly jen na první pohled pouhé Máchovy spisy. Hynek vknize předchozí večer podtrhal slova tak, aby, když se poskládají za sebou, dala výpověď otom, co cítí. Vzhledem kmatčiným básnickým inklinacím teď ale Hynkovi bylo jasné, že jeho vyznání nejspíš nenajde Líza, nýbrž její matka… vzít knihu zpátky už ale nemohl.

Na další schůzce mu byla kniha vrácena. Když ji otevřel, uviděl nově podtrhaná slova. Abyla tam ta správná, jako „srdce se vcitech potopilo“, „láska má“, „nový sen“, akdyž četl slova za sebou, dávala smysl. Věděl, že je to odpověď. Co nevěděl, bylo, kdo mu to odpovídá. Líza, anebo matka? Nebo snad Líza smatčinou pomocí?

Představou uslzené Líziny matky, která pečlivě vybírá slova vMáchově sbírce básní, skončilo Hynkovo romantické poblouznění. Dál chodil do Líziny rodiny. Svým zájmem obásně umatky zabodoval adostal přednost před několika dalšími uchazeči. Po čase si zvykl na vysedávání vsalónu azdlouhavé hovory očemkoliv, co prošumělo kolem: politika, literatura, důchod. Dokonce icitrusové plody arourovod. Zvykl si ina to, že každá návštěva sestávala jen zpár vzrušujících chvilek, když byli sLízou sami amohl se jí dotknout nebo ji políbit. Několik měsíců poté, co se poznali, je Lízini rodiče poprvé nechali na tak dlouho osamotě, že se mohl pokusit osoulož. Bylo to udýchané, rychlé, nervózní ane zcela úspěšné: Hynek až do té doby nikdy nepotřeboval svléknout ženu, ajak teoretická, tak praktická znalost mu teď chyběly. Líza ho sice navigovala kolem největších pastí ženské garderoby, ale přímo mu nepomohla, protože tohle se budoucí manžel musel naučit sám. Atak vytahoval tkaničku po tkaničce zkorzetu, zamotal se do šňůrek ukrinolíny apak znetrpělivosti tahal za ocelové obruče, vnaději, že se mu podaří stáhnout jí zauzlovanou konstrukci přes pás azadek. Stím, jak ho celá procedura oddalovala od vytouženého cíle, jeho erekce nepolevovala, spíš naopak. Vokamžiku, kdy Líza byla konečně šatůprostá aHynek uviděl její ramena posetá hnědými skvrnkami mateřských znamének, bílé břicho azakroucené prstence hnědých chloupků, to už nevydržel. Cítil, jak se penis zapřel do jejího pravého stehna, ucítil teplo její kůže na špičce žaludu, adřív než něco mohlo začít, bylo po všem. Přes všechny nezdary na to pak musel myslet. Od té doby byli ponecháni osamotě zhruba jednou ob měsíc, jako by sjeho touhou všichni počítali, aon se naučil rozvazovat uzly avytahovat tkaničky zkorzetu, pochopil řád ženských šatů, naučil se nespěchat, anebo si prostě jen zvykl na pravidelný přísun sexu.

Když dostudoval adostal místo na právě otevřené vyšší dívčí škole, zvykl si na práci. Nechal si narůst knír. Ne extravagantní knír, kterému by každé ráno musel voskovat špičky, ani takový, jaký by bylo nutné často kartáčovat, ale tlustý černý knír, takový, jaký by slušel každému muži, aniž by na sebe poutal všechnu pozornost. SLízou slavili první výročí vztahu akaždý prorokoval, že svatba přijde brzy. Nebylo pochyb otom, že Hynka čeká stejný život, jaký prožil jeho otec: stouhou jednou za rok utéct anikdy se nevrátit, jinak šťastný.

Zásnuby ale předešlo něco jiného.

Každou neděli večer Hynek navštěvoval Lízinu rodinu akaždé odpoledne před návštěvou vyrážel na procházku od Zlatého klíče, kde bydlel, kÚjezdským kasárnám. Jednou na podzim se ale ukasáren neotočil. Nebylo vtom nic záhadného. Bylo tehdy chladno, zřeky stoupala mlha apolykala město azmlhy táhl vandrák parní flašinet. Ulicí se neslo vydrnkávání flašinetářské odrhovačky aHynkovi se najednou vůbec nelíbila představa, že by se měl teď hned vydat zpátky, vtéhle zimě amlze, acelou cestu poslouchat uskřípanou melodii znějaké divadelní hry. Atak vtom okamžiku udělal něco nečekaného. Rozhodl se zakončit nedělní procházku pintou plzeňského vkavárně uVltavy.

Kavárna byla to odpoledne poloprázdná aon se posadil koknu, zhřebíku si sundal noviny ačetl oslovinském programu aonovém slovenském časopisu vPešti. Vtakovém poklidu nechal uplynout půlhodinu. Pak ale dopil pivo, dostal se na poslední stránku Národních listů, vrátil se na začátek, potom znovu na konec, akdyž už takhle asi potřetí obrátil jediné dva listy, zkterých Národní listy sestávaly, povzdechl si. Bylo to příjemné dobrodružství, ale jako každé dobrodružství, itohle muselo skončit. Zavolal číšnici. Dostal účet. Vytáhl peněženku.

Teprve tehdy pochopil, že je něco špatně.

Ne že by si zapomněl peníze. Vpeněžence na něho čekal dvouzlatník, apinta piva nestála ani desetinu. Abankovku bylo samozřejmě povoleno rozměnit na mince, například na zlatku, azlatku na čtyři čtvrtzlatníky ačtvrtzlatníky na desetníky apětníky. Každá zmincí měla na jedné straně císařovu podobiznu, pořád stejnou, jen menší amenší snižší hodnotou peněz, jako by císař nebyl jeden jediný, ale měl armádu neustále se scvrkajících dvojníků, od zlatníkového až ktomu nejdrobnějšímu, ktomu, co by někdo mohl nazvat Leibnizovou infinitezimální hodnotou, ale Hynek to tak nenazval, protože věděl, že ta existuje vmatematice, ale ne vhospodářství monarchie. Koneckonců, vhospodářství monarchie byla vzácností ikaždá zoficiálních mincí. Hynek si je pamatoval zdoby studií. Potom začaly mizet. Nejdřív přišel někdo spověstí bláznivé šlechtičny, která je do císaře zamilovaná asbírá všechny podobizny roztroušené po mocnářství. Pak Němci obvinili ruské špióny zútoku na habsburské hospodářství. Ale skutečnost byla jako obvykle nudná: mohli za to spekulanti. Zjistili, že platební hodnota mincí je nižší než hodnota jejich stříbra, azačali je sbírat aprodávat na kov. Tohle Hynek věděl. Na co zapomněl, bylo, že poslední krejcary, které se mu podařilo získat po obědě vhostinci, už utratil, jak takévysvětlil číšnici.

Ta pokrčila rameny.

„Já vám nevrátím. Nemůžu. Krejcary nemám,“ řekla.

Hynek položil svou jedinou bankovku na stůl. Číšnice mu navrhla, že by se vše vyřešilo, kdyby si místo jednoho piva dal piv deset. Ukázala prstem za sebe.

„Podívejte se tamhle na pána,“ řekla. „Taky přišel na jednu kávu. Se zlatkou.“

Uokna seděl muž. Před sebou na stole měl dvě prázdné sklínky od vína atřetí, nedopitou, si právě odhodlaně nakláněl kústům. Jestli ho někdy nedostatek krejcarů mrzel, teď už to nebylo vidět. Naopak, vypadalo to, že vúkolu propít celou zlatku našel zalíbení.

„To já ale nemohu,“ řekl Hynek. „Na sedmou jsem pozvaný…“

Užuž idodal, že hostiteli jsou jeho nastávající, Líza, ajejí rodiče, ale potom usoudil, že toho pověděl dost: jakékoliv pozvání přece ospravedlňovalo, že si nemůže dát deset piv. Věta zůstala nedořečená ajejí plochá intonace ji ponechala vnejednoznačném prostoru mezi oznámením aotázkou. Číšnice nejistě přikývla. Hynek promnul bankovku vruce.

„Poslouchejte,“ začala po chvíli číšnice.

Apak mu navrhla to, co Hynka napadlo taky. Zeptat se hostů po kavárně. Ale dřív než se Hynek zvedl od stolu, už zase kroutila hlavou.

„Tady stejně nikdo za dvouzlatku drobné nemá, to bych věděla. Ale snad by…“

„Ano?“

„Snad by vám mohl pomoci někdo jiný,“ řekla anaklonila se kHynkovi přes stůl. „Vzadním sále. Mají tam schůzování. Malá skupina. Třeba tam někdo krejcary má. Třeba vám smění. Někdo. Třeba za vás někdo izaplatí.“

Aopět ukazovala za sebe, ale teď jiným směrem, ne kpánovi, který právě se zadostiučiněním položil na stůl prázdnou třetí sklenku, ale ke dveřím napravo od pípy.

„Kdo tam má schůzku?“

Číšnice se naklonila ještě blíž.

„První česká pa,“ řekla důvěrně.

„Pa?“

Číšnice přikývla.

„Co je to pa?“

„Já vlastně nevím,“ přiznala se číšnice. „Poslednímu slovu jsem nerozuměla, když se představovali. Znělo to jako… no, jako ‚pa‘ apak cosi.“

Atak se Hynek zvedne avydá se vstříc „První české pa“. Aani on, ani předpovídači jasných budoucností arutinních životů netuší, že právě teď se rozhodlo: od tohoto okamžiku nastoupil na dráhu jiného života, než jaký od něho všichni, včetně jeho samého, čekali.

Projde nejprve tmavou, studenou chodbou. Zjedné strany kněmu doléhá hluk zkavárny, ale on už je čelem obrácený kzavřeným dveřím, za které se žádný spořádaný měšťan na konci nedělní procházky nepodívá, ne proto, že by nesměl, ale proto, že neví, co by na druhé straně měl dělat. Je polovina šedesátých let aspolky askupiny se stávají vRakouském císařství hitem. Ještě před pár lety ale byly zakázané aspousta lidí snimi nemá zkušenosti. Nevědí, jak se spolčovat. Co si vzít na sebe? Co na schůzi dělat? Jsou opatrní, chtějí začít navštěvovat nějaký spolek teprve těsně předtím, než tak učiní sousedé. Není divu, že Hynek na žádné schůzi nikdy nebyl.

Snad je nebude rušit, napadne ho. Ale sama číšnice ho sem poslala, atak zaklepe, akdyž nikdo neodpovídá, otevře.

První, co uvidí, jsou klobouky. Klobouky seřazené hned udveří, div oně nezakopl. Zastaví se uprostřed kroku, těsně nad černou krempou jednoho znejvyšších, arychle zvedne hlavu. Vsále se pohybují čtyři pánové. Jsou rozstrkáni po místnosti, upírají na něj zrak askáčou na místě na jedné noze. Všichni jsou voblecích aklobouky, na které málem šlápl, nejspíš odložili, aby jim nepřekážely ve výskocích. Kromě nich je vmístnosti ještě pátý muž. Sedí za stolem, na nose si přidržuje lorňon, pozoruje skokany aHynka si ani nevšiml.

„Pardon,“ řekne Hynek aužuž chce zavřít dveře, ale nejbližší skákající na něho zavolá, aby šel dál.

„Pojď-te-dál,“ skandují iostatní do rytmu výskoků.

Hynek vstoupí. Čeká, že se něco stane, ale pánové pokračují ve výskocích, anetrvá dlouho auž ho ani nesledují, jejich pohledy začnou bloudit po místnosti. Stejně tak iHynkův. Všimne si volné židle apo chvíli osmělování se muže ustolu zeptá, jestli smí, akdyž ten přikývne, posadí se. Ani neví jak, najednou počítá výskoky. Je upadesátky austovky. Jaká záliba mohla tyhle lidi přivést do spolku? Pasiáns? První česká pasiánsová společnost? Parocha? Parkán? Palírna? Ztoho, co ho napadá, má se skákáním něco společného tak akorát parkur, aiten ke skokům vyžaduje koně. Když už žádné jiné slovo na „pa“ neví azačíná si vyčítat, proč číšnici poslechl, jeden muž se skákáním přestane. Stoupne si na obě nohy, skloní se achytí se za kolena. Funí asnaží se popadnout dech.

„Dřív bych zhebl,“ prohlásí.

Přejde přes koberec kdalší prázdné židli, pronásledován „no tak“ a„proč?“ a„už teď?“. Ale idalší skákající začne disciplína opouštět. Jeden po druhém se spouštějí na obě nohy asedají na židle.

„Tohle nikdy nepůjde,“ říkají někteří.

„Něco lepšího.“

Když to iposlední skákající vzdá, Hynek chvíli čeká, přece jen nikdy na žádné schůzi nebyl, atak neví, jestli ještě něco nepřijde, jestli třeba skokani odněkud nevytáhnou žíněnku. Ale nic se neděje, jen muž sedící ustolu se obrátí na Hynka azeptá se, jestli se přišel přihlásit do jejich spolku. Hynek se přizná, že přihlásit ani ne, spíš chtěl jen rozměnit dvouzlatku. Ale jen začne mluvit orozměňování amuž ustolu ho už přerušuje.

„Já vás arci znám. Odkud vás znám?“

Hynek zavrtí hlavou.

„Znát mě? To bude omyl. Nebo ne, omyl ne. Třeba jste mě viděl. Praha je malá. Bydlím na Malé Straně, moje nastávající je ze Starého Města. Byli jsme procházkou na Kolowratské třídě, na Velkém náměstí. Spatřil jste nás.“

Čtyři muži se srocují kolem jejich stolu aHynek chce znovu začít odvouzlatce, ale muž ho znovu zastaví:

„Ne. Já vás znám odjinud. Počkejte. To ta lorněta, mate mě. Zvedněte hlavu. Tak. Podívejte se mi do očí.“

Lorňon je položen na stůl aHynek se najednou dívá muži do bledě modrých očí, které snad kvůli barvě, ale ještě spíš kvůli neuhýbavému, dlouhému pohledu působí upřímně atrochu chlapecky, azmírňují tak vše přísné, co se nahromadilo vdolní části tváře: stažené rty, ostrý, trojúhelníkový nos anafouklé tváře sširokými licousy.

„Jste mi povědomý. Ach ano! Vy jste ten, kdo vmém salóně bojoval proti strašidlu!“

Hynek chce namítnout, že když už, tak by bojoval se strašidlem, ne proti strašidlu, aani to nikdy nedělal. Na poslední chvíli se ale zarazí. Anajednou mu dojde, že ten pán má pravdu. Aže to není jen tak nějaký pán, ale pan Brauner. Vážený pražský měšťan. Lékárník. Vlastník paláce na Ferdinandově ulici. Poslanec ve Vídni. Ataké majitel jediných rozbitých parních hodin vČeském království.

Ta nešťastná událost se odehrála před víc než rokem azpůsobil ji Hynkův známý, Braunerův správce, který tvrdil, že vjednom ze salónů Braunerova paláce straší. Hynka strašidla pramálo zajímala, míň například než nedělní večeře nebo Newtonova iterační metoda, ale správce byl neoblomný asubíhajícím časem ivíc avíc otravný. Atak Hynek jednoho dne souhlasil sjeho pokusem: nechal se zavřít na půlhodinu osamotě vsalóně, aby sám potvrdil, nebo vyvrátil existenci nadpřirozena.

To, co následně zažil, se jen sotva dalo popsat jako setkání se strašidlem. Vmístnosti nebylo nic, na co by mohl ukázat aříct: „Tady ho máte, tady je, strašidlo.“ Nejen že to nebylo nic reálného, nebylo to ani nic rozpoznatelného těmi nejjistějšími smysly. Strašidlo se projevovalo, ale jen na té nejprimitivnější, taktilní úrovni. Byla tu úzkost. Úzkost, která ho provázela od chvíle, kdy byl do přijímacího salónu zavřen, akterá byla natolik silná, až se stala hmatatelnou. Nedávala mu prostor nadechnout se. Svírala mu ramena, tlačila ho vočnicích, zacpávala mu uši, tahala ho za knír. Když se správce po půlhodině znovu ukázal, Hynek pocítil takovou radost ze shledání, že si najednou sám před sebou připadal jako pes vítající svého pána.

Tady by nejspíš vše skončilo, nebýt toho, že Hynek tehdy do Braunerova paláce přišel po slavnostním zahájení nového školního roku aměl na sobě vše, co učitel vtakový den mít měl. Na nohou černé kalhoty se zlatými lampasy. Ke košili připjatý vysoký límec. Na hlavě dvourohý klobouk speřím. Asamozřejmě, protože byl učitel, uslavnostní uniformy mu nesměl chybět kord, který byl normálně připoutaný kpasu, ale který předal správci krátce před návštěvou salónu. Vmomentě, kdy mu jej správce vracel, se stalo něco zvláštního: kord, putující zjedněch rukou do druhých, se sám od sebe rozvibroval.

Správce tehdy vykřikl úžasem, možná izavolal něco ve smyslu, že teď už je existence duchů nezpochybnitelná. Hynek byl ovšem exaktně založený. Na filosofické fakultě po několik večerů navštěvoval přednášky pražského profesora, který ukázal, že to, co vnímáme zrakem, nejsou věci samotné, ale vlny dopadající na sítnice očí. Stejně tak ito, co slyšíme, není nic jiného než vlnění vzduchu. Aco emoce? napadlo tehdy Hynka. Co láska, strach, úzkost? Co když nevznikají samovolně asvobodnou vůlí? Co když jsou to jen reakce těla na vlny, těkající prostorem? Stejné vlny, které mohou rozpohybovat objekty? Hynek samozřejmě nemohl slyšet oinfrazvuku, oarmádách, které ve sto let vzdálené budoucnosti dvacátého století začnou testovat zvukové zbraně. Nevěděl nic oneslyšitelných vlnových délkách, které dokáží vyvolat pocit nevolnosti, ale nic ztoho nepotřeboval: kuvažování mu stačila metafora vln. Jestli je to tak, říkal si tehdy, jestli je úzkost jen odpověď těla na náraz vln, pak ono vlnění musí mít někde zdroj, něco, co pravidelnými pohyby rozkmitává vzduch vsalóně.

Rozhlédl se po popískované podlaze, po dvou obrazech, křesle, stolu, obklopeném Thonetovým nábytkem, ale jeho oči se zastavily až na dvoumetrových parních hodinách, jež stály ustěny ajejichž píst se pravidelnými, těžkými výkopy snažil neztratit krok sčasem. Nevěděl, že to jsou jediné parní hodiny vČechách. Ani nevěděl, že byly dovezeny až zAnglie. Ukázal na ně ařekl správci, že tohle anic jiného musí být ono strašidlo.

Správce to tehdy okomentoval nevěřícným smíchem, ale Hynek trval na tom, že našel strašidlo, asprávce uvěřil aspoň natolik, aby přešel khodinám, otevřel přední sklo azačal si je sobezřetností, možná hranou, možná skutečnou, prohlížet. Jako by hodiny něco tušily, píšťala na jejich špici se najednou otevřela aza pískotu se zní začala valit pára.

„Pět hodin,“ oznámil správce suše.

Potom Hynka požádal okord ase zbraní vruce si klekl. Vypadalo to skoro, jako by parní hodiny byly jeho milá, skterou se ocitl osamotě aprávě se jí chystal přednést báseň od Vítězslava Hálka. Ale místo toho, aby začal nějakým líbezným veršem, aby spustil, například, že „sluneční žár opoledni— to žhoucí láska moje“, vsunul najednou ruku skordem do mechanismu azablokoval řetěz, který uváděl hodinový stroj do pohybu. Hynek chtěl něco udělat. Zastavit ho. Dřív než byť ijen přešel přijímací salón, ozvaly se na chodbě kroky ave dveřích stál pan Brauner. Ve stejném okamžiku se kord vmechanismu hodin prohnul, pak se se zazvoněním narovnal zpátky, apan Brauner se tak stal bývalým majitelem jediných fungujících parních hodin vČechách azbrusu novým majitelem hodin rozbitých.

„Máte pravdu,“ řekne Hynek, upamatovaný na tuhle událost, „my se skutečně známe.“

Ikdyž popravdě, on by ono setkání nepopsal jako boj se strašidlem. Spíš jako rozbíjení parních hodin. Ale panu Braunerovi vcharakteristice nechce odporovat.

„Bojovník sduchy. Ne úplně. Ale možná trochu,“ řekne. „Teď ovšem jen potřebuji zaplatit za pintu piva.“

Pan Brauner, jako by poslední poznámku neslyšel, se usmívá aptá se, jestli proti duchům bojuje pravidelně, aHynek chvíli váhá, jestli přiznat, že ho takové věci vlastně nezajímají, ale nakonec diplomaticky odpoví, že ne, je učitel na dívčí škole ana boj sduchy nemá tolik času.

„Leda oletních prázdninách,“ dodá. „Ale to mám zas jiné starosti.“

„Vy jste učitel?“ ozve se jeden zmužů, kteří stojí kolem stolu. „Já taky. Prokop Prest.“

Hynek, trochu zmatený, potřese rukou pana Presta apředstaví se plným jménem.

„Pan Harr, bojovník proti duchům,“ ujme se pan Brauner znovu slova. „To máte radost, že jste se knám dostal. Nebo ne?“

Hynek zopakuje, že opravdu chtěl jen rozměnit na pivo avlastně ani neví, kde se ocitl. Poví jim očíšnici ajejí „první české pa“. Brauner se usměje.

„No tak to budete mít ovšem radost, až se dozvíte, kde jste! Tohle je totiž první— ajediná!— Česká parapsychologická společnost.“

Přitom Brauner opíše rukou kruh po mužích kolem stolu ati se na Hynka usmějí. Hynek se usměje taky. Teď už konečně chápe, proč číšnice nerozuměla názvu společnosti. Sám nemá nejmenší tušení, co to taková parapsychologická společnost je.

„Moc mě těší. Já…“

Jeden zmužů ho přeruší:

„Pane poslanče, tohle mě přivádí na nápad. Takový bojovník proti duchům by nám mohl být vhod.“

„Vidíte, to mě ani nenapadlo,“ řekne pan Brauner. „Místo bychom měli, nebo ne? Aspoň dnes večer. Bojovník proti duchům může být vhodný. Co si myslíte vy, pane Preste?“

„Já nevím, jestli mě nepřeceňujete,“ ozve se Hynek, ale zdá se, že jeho pochyby nikdo nebere vpotaz. Všichni se dívají na toho, kdo se představil jako Prokop Prest akdo teď váhá, kouše si ret anakonec promluví:

„Víte, že já jsem vždycky opatrný. Ale dneska… sám jste to viděl. Tunstallův pokus nevyšel, apotom, místo toho, abychom přišli sněčím novým, tu jen sedíme adohadujeme se. Takhle se sNěmci nikdy nemůžeme poměřit.“

Hynek, zmatený ztoho, co se to Prokop Prest snažil říct, najednou dostane od Braunera otázku, kolik má času. Odpoví, že na sedmou je pozvaný na večeři ke své nastávající. Brauner poklepe Hynkovi na rameno.

„Totiž několik hodin? To bude určitě stačit. Co byste říkal výletu po Praze?“

Venku je mlha azima, apo pravdě řečeno, výletu po Praze by Hynek říkal „ne“. Ale Brauner dodá, že jim bude stačit objednat dvě drožky.

„Projížďka vdrožkách,“ řekne Hynek, „proč jste to neřekl rovnou!“

Představí si, jak on apan poslanec vuzavřeném prostoru drožky spokrývkami na kolenou debatují ojemnostech měšťanského života anebo jiných jemnostech… co jiného než jemnosti mohla mít na starosti parapsychologická společnost? Úctyznalí Pražané před nimi uhýbají asmekají klobouky. Apak se večer po souper posadí sLíziným otcem kcigáru ajakoby nic začne:

„Tak jsem dneska při projížďce spanem poslancem Braunerem…“

Stopne snění aodsouhlasí výlet. Teprve když si muži jdou pro klobouky, dojde mu, že na to hlavní zapomněl. Jde kpanu Braunerovi ařekne mu, že se pořád ještě nedozvěděl, jestli někdo znich nemá krejcary.

„Krejcary. Vidíte. Aani jste nic neřekl. Kolik jich potřebujete?“

Jeho pravá ruka putuje do kapsy svrchníku apotom tahá čtvrtzlatník za čtvrtzlatníkem.

„Bude to stačit? Byste rozuměl, mám víc, ale sám jich pár budu potřebovat.“

Hynek se nevěřícně dívá na osm mincí, jež Brauner drží vdlani, jako by to byly drobné, které člověk kdykoliv může dostat.

„Ani nevím, jak vám to oplatím.“

„Jen berte. Za to, že snámi jede bojovník proti duchům, je pár čtvrtzlatníků maličkost.“

Před řetězovým mostem odchytí dvě drožky aněkdo zavolá adresu, ze které se dá identifikovat Žižkov. Potom už jsou dveře od drožky otevřené aHynek společně sdvěma muži aBraunerem musí nastupovat. Ještě těsně předtím se rozhlédne. Most, na který za chvíli mají vjet, nevypadá jako architektonický objekt, spíš připomíná divadelní kulisu. Brána při vjezdu je odshora dolů olepená mlhou, zbývají zní jen dva sloupy. Okus dál zmlíka mlhy vystupují řetězy, zdánlivě nikde neukotvené, jakoby spuštěné znebes. Železná oka se do sebe zakousávají akovové prsty svírají most aprohýbají se pod jeho vahou. Apak vše opět mizí vmlze. Hynek nastoupí do drožky. Anajednou mu dojde, že tohle není výlet sčajem, debatami opolitice auklánějícími se Pražany. Srdce se mu sevře tušením, že, aniž by si to uvědomil, se právě dobrovolně vydal na cestu do světa, který nezná ani on, ani Líza, ani její rodiče. Který nemá sjeho Prahou nic společného. Akterý začíná tam, kde most, řetězy ařeku požírá mlha.

Když projedou kolem plácku před Královským zemským českým prozatímním divadlem, zopakuje pan Brauner, že Hynek musel mít jistě radost, když se dozvěděl, vjaké společnosti se to ocitl. Hynek řekne, že samozřejmě ano, ale že by mu nevadilo, kdyby někdo trochu rozvedl, co přesně vlastně taková První česká parapsychologická společnost dělá.

„To můžeme. Jak moc jste obeznámen sparapsychologií?“

Hynek chvíli váhá, do jaké míry lhát. Nakonec se rozhodne, že minimálně.

„Vůbec.“

Pan Brauner vypadá překvapený.

„Muž jako vy… anic neví? Skutečně?“

Zvedne ukazováček apodívá se na oba pány, skterými jedou společně vdrožce. Pak se obrátí kHynkovi apokračuje:

„Byste rozuměl, asi by mě to nemělo udivovat. Tohle není vaše vina, tohle je vina nás všech, Čechů. Němci už mají pod svými křídly nejméně dvě parapsychologické společnosti… jednu ve Vídni, adalší, Pražskou společnost pro zkoumání záhrobních ajiných magických jevů… jak už je samotný ten název dlouhý aneforemný, prostě německý… nicméně, je zněho zřejmé, že působiště je právě tady. Zatímco tedy Němci jenom vtéhle monarchii již ovládají takové společnosti dvě, my Češi jsme až donedávna neměli ani jednu. Změna byla historicky nezbytná, aje mi potěšením, že jsem se nástrojem historie mohl stát já. Tedy my. To mi připomíná, kpředstavování ještě nedošlo, že? Tohle jsou naši dva velmi důležití členové, pan Otakar Borový aOtakar Hrách.“

Hynek si potřese rukou soběma pány. Pan Brauner pokračuje:

„Jestli jednou předběhneme Němce vparapsychologickém zkoumání, bude to dost pravděpodobně zásluhou obou Otakarů. Mimochodem, jejich jméno není to jediné, co je na nich zajímavé. Nikdo nedokáže postihnout esenci parapsychologie tak dobře jako oni. Rozumíte?“

Hynek nerozumí, ikdyž by asi měl, protože pan Brauner se odmlčel asnad očekává nějakou zajímavou otázku. Hynek přemýšlí, co říct. Pak si všimne, že oba Otakaři drží vrukou balíček karet, anapadne ho, že se asi právě dívá na esenci parapsychologie.

„Kouzlo?“ usměje se.

„Něco mnohem lepšího než kouzlo. Skutečnost.“

Otakaři podají Hynkovi karty apo jeho rychlé kontrole si každý vezme svůj balíček zpátky, zamíchá asejme. Ukážou sejmutou kartu. Uobou zelená devítka. Znovu zamíchají aznovu sejmou. Uobou kulový svršek. Znovu zamíchají, znovu sejmou. Teprve teď se jejich sejmuté karty liší.

„Co myslíte?“ ozve se Brauner.

„Trik?“ řekne Hynek. Snaží se přitom znít neutrálně aneříkat vše, co si myslí. Tedy ne: špatný trik. Protože kdyby byl objektivní, viděl už mnohem lepší, ato se okouzlení nezajímá.

„Tak mi řekněte: kdyby šlo otrik, proč by se podařil jenom dvakrát? Otakaři nejsou tak zruční? Zapletly se jim prsty? Dohodli se arci na dvou kartách, ale na třetí nikoliv? Já tuším, co byste si vybral: nejen, že je tohle trik, ale navíc ještě nepovedený trik. Prosím vás, pro dobro naší diskuse, zapomeňte na okamžik, čemu věříte, apředpokládejte, že to není trik. Tedy je to skutečnost. Co by pak taková skutečnost znamenala?“

Drožka začne stoupat Václavským náměstím aBrauner se odmlčí. Míjejí kašnu se sochou svatého Václava, když znovu promluví:

„Slyšel jste oitalském afrancouzském učenci, kteří nezávisle na sobě, jeden na starém, druhý na novém kontinentě, vynalezli telettrofono, velmi složitý přístroj, jehož objevení čirou náhodou se dá zcela jistě vyloučit? Ato, aniž osobě kdy věděli! Slyšel jste ojednom americkém spisovateli… napsal příběh otrestanci vkobce, jejíž stěny jako nějací primitivní živočichové ksobě lezou aonen trestanec je nucen ustupovat víc avíc do středu místnosti, kde číhá obrovská, bezedná jáma… Atahle povídka, představte si, je navlas stejná jako povídka našeho Krameria! Ato, aniž se znali! Aco vy? Kolikrát se vám stalo, že jste měl tytéž myšlenky, jež někdo druhý do poslední slabiky stejně vyslovil? Azamilovav se, nepoznal jste později, že ve stejném okamžiku se do téže dívky zamiloval tucet dalších mládenců? Ataktéž jste si všiml, že lidé mají tendenci padat společně, zvedat se společně, hole se lámou najednou apolívky najednou kysnou akola, nedej bože, aby se to stalo nám, nekřupají po jednom, alebrž vpárech?“

„Snad ano,“ řekne Hynek. „Snad něco ztoho ano.“

„Apřesto,“ pokračuje pan Brauner, „přesto, že je důkazů nespočet, je naše studium těchhle fakt vplínkách. Je potřeba, aby nejen Němci, anobrž imy konečně porozuměli tomu, co jsou hranice člověka, co člověk dokáže, co začíná za těmi všedními, nezajímavými, dobře známými pěti smysly. Ale tomu jistě vy sám rozumíte, vy, bojovník proti duchům, vy, který jste dokázal porazit strašidlo vsalóně. Tak jsem si totiž sám pro sebe onu hrůzu, skterou jste se utkal, nazval: strašidlo vsalóně. Kolikrát si někdo stěžoval! Problém byl, že těch pár lidí, kteří byli stejně vnímaví jako vy, jen mluvilo onepříjemných pocitech. Nikdo znich nedokázal analysovat nic. Co mi mohlo takové tlachání dát? Vy jste byl první, kdož byl nejen vnímavý ku strašidlu vsalóně, ale kdož zároveň dokázal jednat. Rozebral jste celou záhadu na příčiny anásledky. Astrašidlo přestalo být strašidlem.“

„Ajste si jistý, že…“ přeruší ho Hynek.

„Už si nikdo nestěžoval.“

„Ale ne, já jsem se chtěl zeptat na něco jiného. Jste si jistý, že strašidlo přestalo být strašidlem? Když jsem byl vsalóně, představoval jsem si hodiny jako nějaký zdroj, zdroj vln, například, které putují vzduchem avyvolávají pocit strachu… tak jako třeba vítr vyvolává pocit chladu. Jak moc se tohle liší od strašidla?“

Pan Brauner se na Hynka nejistě podívá.

„Jak moc? Právě jste podal celkem rozumné vysvětlení… já samozřejmě nevím, jest-li pravdivé, ale přinejmenším vám mohu říci, že se vněm nepočítá sžádným prokletím, nešťastnou milenkou ahýkajícím duchem. Rozdíl mezi tím, co popisujete, atím, co jsem slyšel od jiných, je rozdíl mezi možností anesmyslem. Kam bychom přišli, kdybychom začali věřit na duchy? To bychom pak měli uznat idivoženky? Ohnivé mužíky? Anobrž hejkaly? Vy sám tomuhle přece musíte rozumět.“

„Já nevím, jestli mě nepřeceňujete.“

„Nepřeceňujeme. Uvidíte sám! Svašimi schopnostmi, vaší inteligencí, skepsí kduchům bych se nijak nedivil, kdybyste se brzy stal členem naší společnosti. Novým parapsychologem.“

„Aproto jsem tady? Abych přijal členství? Jestli je to tak, moc rád bych vám poděkoval, ale po pravdě řečeno, já nejsem zas takový spolkový člověk.“

„Proto tady nejste. Až vám budeme chtít nabídnout členství, tak otom prostě budete vědět, žádných dohadů netřeba. Pozvali jsme vás arci pro něco jiného.“

Hynek čeká, že Braunerova věta bude mít nějaký dodatek, ale ten nepřichází.

„Ato je?“ zeptá se, když už ticho trvá dlouho.

„Nesmysl,“ řekne pan Brauner.

Jeden zOtakarů se podívá zokna do mlhy.

„Budeme vystupovat.“

Ani Brauner, ani ostatní ničemu ztoho nevěnují pozornost. Jakmile jsou urybníka, odpočítají třetí boudu zkraje avstoupí. Nezaklepou. Prostě otevřou dveře ajsou uvnitř.

Pan Brauner kývá na Hynka ana Prokopa Presta, ale ve stejné chvíli se kdosi zvedá od stolu.

„Vše je fertich!“

Ticho.