henning

mankell

italské boty

Brno 2017

Copyright © by Henning Mankell 2006

Published by agreement with Leopard Förlag, Stockholm and Leonhardt & Høier Literary Agency A/S, Copenhagen

Translation © Hana Švolbová, 2017

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2017 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-198-8 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-199-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-200-8 (Formát MobiPocket)

Obsah

led

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

les

1

2

3

4

5

6

moře

1

2

3

4

5

zimní slunovrat

1

2

3

4

5

Pokud bota dobře padne, zapomeneme na nohu.

Čuang c’

Jsou dva druhy pravdy: pravdy triviální, pro něž jsou opačné názory naprosto absurdní, a pravdy hluboké, které se poznají podle toho, že jejich protikladem je zase pravda.

Niels Bohr

Láska je jako měkká ruka, která pozvolna odsouvá osud stranou.

Sigfrid Siwertz

led

1

Když je zima, vždycky se cítím osamocenější.

Mráz za oknem mi připomíná chlad v mém těle. Jsem napadený ze dvou stran. Neustále však bojuju, jak proti zimě, tak proti osamocení. Proto každé ráno vysekávám díru do ledu. Kdyby v zamrzlé zátoce stál někdo s dalekohledem a sledoval, co dělám, musel by si myslet, že jsem blázen a že se chystám na smrt. Nahý muž v mrazivé zimě, který svírá v ruce sekeru a chystá se vysekat díru do ledu?

Vlastně možná doufám, že tam jednou někdo bude — černý stín proti vší té bělosti —, kdo by mě viděl a rozmýšlel se, jestli má zasáhnout, než bude pozdě. Mě však není nutné zachraňovat, protože já nehodlám spáchat sebevraždu.

Dřív v životě — v souvislosti s onou velkou katastrofou — ve mně zoufalství a vztek někdy tak nabraly na síle, až jsem uvažoval, že sám se sebou skoncuju. Ale nikdy jsem se o to nepokusil. Zbabělost mě věrně provází po celý život. Dřív jsem věřil a věřím tomu i teď, že v životě jde o to, abychom nepustili otěže. Život je křehká větev nad propastí. Na ní budu viset, dokud se udržím. Potom spadnu, já i všichni ostatní, a nevím, co mě čeká. Je tam dole někdo, kdo mě přivítá? Nebo mi vstříc pádí jenom chladná, tvrdá tma?

Moře je zamrzlé.

Letos, na počátku nového tisíciletí, je zima tuhá. Když jsem se ráno probudil do prosincové tmy, měl jsem dojem, že slyším led zpívat. Nevím, kde se ve mně vzala ta představa, že led dokáže zpívat. Možná mi to, když jsem byl malý, říkal dědeček, který se tady v šérech narodil.

Ale za tmy mě vzbudil nějaký zvuk. Nebyla to kočka ani pes. Mám dvě zvířata, která spí tvrději než já. Moje kočka je stará a ztuhlá a pes je na pravé ucho hluchý jako špalek a na levé slyší hodně špatně. Můžu kolem něj proklouznout a on si toho ani nevšimne.

Ale tenhle zvuk?

Pokusil jsem se ve tmě zorientovat. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, že musí jít o led, který se pohybuje, třebaže tady v zálivu dosahuje deseticentimetrové tloušťky. Minulý týden, když jsem byl neklidnější než obvykle, jsem došel na okraj, kde se led setkává s otevřeným mořem. Bylo to víc než kilometr za posledním ostrůvkem. Led v zátoce by se tedy neměl pohybovat. On se však zvedal a klesal, skřípal a zpíval.

Naslouchal jsem těm zvukům a najednou jsem si pomyslel, že život utekl hrozně rychle. Teď jsem tady. Šestašedesátiletý muž, finančně nezávislý, se vzpomínkou, která ho neustále sužuje. Vyrostl jsem v chudobě, kterou si dnes v této zemi dokážeme představit jen stěží. Můj otec byl ušlápnutý číšník s nadváhou a máma se neustále snažila vyjít s penězi. Já jsem z téhle studny chudoby vylezl. Jako dítě jsem si tady často hrával a neměl jsem tušení o čase, který se krátí. V té době byli babička s dědečkem ještě činorodí, zatím nezestárli do nehybnosti a čekání. On voněl po rybách a jí chyběly všechny zuby. Ačkoliv byla vždycky hodná, v pohledu na to, jak se její úsměv otevíral jako černá díra, bylo něco děsivého.

Není to tak dávno, co jsem se nacházel uprostřed prvního jednání. Nyní už začal epilog.

Tam venku ve tmě zpíval led a já jsem přemýšlel, jestli se o mě nepokouší infarkt. Vstal jsem a změřil si tlak. Všechno bylo v pořádku, krevní tlak sto padesát pět na devadesát, pulz normální, šedesát čtyři úderů. Prohmatal jsem se, jestli mě něco nebolí. Mírně mě bolela levá noha. To se stává a nijak mě to neznepokojuje. Ale z toho ledu venku jsem se cítil špatně. Znělo to jako podivný sbor nejasných hlasů. Posadil jsem se v kuchyni a čekal do svítání. V trámech praskalo. Buď se dřevo rozpínalo mrazem, nebo se v některé ze svých tajných chodbiček pohybovala myš.

Teploměr za oknem ukazoval minus devatenáct stupňů.

Dneska udělám to, co každý zimní den. Obléknu si župan, na nohy natáhnu ustřižené holínky, vezmu sekeru a sejdu k molu. Otvor vysekám rychle, protože tam, kde dělám díru, nebývá led silný. Potom se svléknu a ponořím se do bahnité vody. Bolí to, ale když se opět vyškrábu na led, mráz jako by se proměnil v intenzivní teplo.

Do své černé díry lezu proto, abych pocítil, že pořád žiju. Potom mám pocit, že osamělost pomalu odeznívá. Jednoho dne možná zemřu šokem, až do díry vlezu. Dotýkám se dna, takže nezmizím pod ledem. Budu stát v otvoru, který brzy opět zamrzne. A tak mě najde Jansson, který po ostrůvcích rozváží poštu.

Nikdy, dokud bude žít, nepochopí, co se stalo.

Ale to mě nezajímá. Svůj domov jsem si zařídil jako nedobytnou pevnost — tady na ostrůvku, který jsem zdědil. Když vystoupím na pahorek za domem, mám výhled přímo na moře. Není tam nic kromě ostrůvků a skalisek, jejichž temné hřbety lze zahlédnout těsně nad hladinou vody nebo povrchem ledu. Když se podívám na druhou stranu, vnitřní šéry houstnou. Ale nikde nevidím jiný dům než ten svůj.

Samozřejmě jsem to takhle neplánoval.

Tento dům měl sloužit jako letní útočiště. Nikoliv jako nejzazší skanzen, který musím bránit. Každé ráno, když vysekám díru nebo se ponořím do letně vlahé vody, se znovu podivím, co se to vlastně s mým životem stalo.

Vím, co se přihodilo. Udělal jsem chybu. A neodvážil jsem se přijmout její důsledky. Kdybych tehdy věděl to, co vím dnes, co bych udělal? Nedokážu na to odpovědět. Jsem si jistý jenom tím, že bych nemusel sedět tady, jako vězeň daleko na moři.

Měl jsem žít podle nastaveného plánu.

Poměrně záhy jsem se rozhodl stát se lékařem. Došlo k tomu v den mých patnáctých narozenin, kdy mě otec k mému velkému údivu pozval do restaurace. On, který byl sám číšník a který v zarputilém boji za vlastní čest pracoval jenom přes den, nikdy večer. Pokud ho povolali na večerní směnu, vymluvil se. Pořád si pamatuju matčin neklidný pláč, když občas přišel domů a oznámil, že skončil. A najednou mě chtěl vzít do restaurace. Zaslechl jsem, jak se matka s otcem hádají, jestli mi to dovolí. Skončilo to tím, že se máma zamkla v ložnici. Dělávala to, když se něco postavilo proti ní. V jistých obzvlášť složitých obdobích trávila zamčená ve svém pokoji téměř veškerý čas. Vždycky to tam vonělo po levanduli a slzách. Já jsem spal na pohovce v kuchyni a otec si s hlasitým vzdycháním rozložil matraci na zemi.

Během života jsem se setkal s mnoha plačícími lidmi. Jako lékař jsem vídal umírající i ty, kteří se dozvěděli, že někdo z jejich blízkých onemocněl nevyléčitelnou chorobou. Ale jejich slzy nikdy nevydávaly takovou vůni, která by připomínala mou matku. Otec mi cestou do restaurace vykládal, že je přecitlivělá. Pořád tápu nad tím, co jsem mu tehdy odpověděl. Co jsem vlastně mohl říct? Moje první vzpomínky patří matce, jak hodiny a hodiny plakala nad penězi, které nám chyběly, nad chudobou, která čpěla ze všeho v našem životě. Otec jako by její nářky neslyšel. Když ho po příchodu domů přivítala s dobrou náladou, bylo všechno v pořádku. Pokud ležela v posteli ve své levandulové vůni, bylo to také dobré. Po večerech se otec věnoval třídění své velké sbírky cínových vojáčků, které rovnal v souladu s rekonstrukcemi historických bitev. Než jsem usnul, sedával na okraji mé postele, hladil mě po hlavě a stěžoval si, že moje matka je příliš citlivá, a tak mi bohužel nemůžou pořídit sourozence.

Vyrůstal jsem v zemi nikoho, mezi slzami a cínovými vojáčky. A s otcem, který tvrdohlavě prohlašoval, že číšník a operní zpěvák mají společné to, že oba k výkonu svého povolání potřebují pořádné boty.

Bylo to tak, jak rozhodl. Šli jsme do restaurace. Přistoupil k nám číšník, aby přijal objednávku. Otec se složitě a velmi podrobně vyptával na telecí biftek, který si nakonec poručil. Já jsem se rozhodl pro sledě. Léta na ostrově mě naučila mít rád ryby. Číšník se vzdálil.

Bylo to poprvé, kdy jsem směl vypít sklenku vína. Ihned mi stouplo do hlavy. Po jídle mě otec s úsměvem pozoroval a zeptal se, čemu bych se chtěl v životě věnovat.

Nevěděl jsem. Už jsem kvůli němu šel na reálku. Neveselá škola se svými ošuntělými vyučujícími a chodbami čpícími vlnou mi neskýtala prostor, abych se zamýšlel nad nějakou budoucností. Podstatné bylo jenom přežít další den, nenechat se načapat, že jsem neudělal úkol, a neupoutávat pozornost. Další den byl vždy velmi blízko, nedalo se přemýšlet o horizontu, který by ležel za koncem dalšího pololetí. Nevybavuju si, že bych někdy o budoucnosti hovořil se svými kamarády.

„Je ti patnáct,“ řekl otec. „Nastal čas, aby ses zamyslel nad tím, co chceš v budoucnu dělat. Chceš se pustit do hospodské branže? Možná se po skončení školy promyješ nádobím až do Ameriky. Bylo by fajn, kdyby ses porozhlídl po světě. Jenom nezapomínej na dobré boty.“

„Já nechci být číšník.“

Odpověděl jsem velmi ostře. Nepoznal jsem, jestli to otce zklamalo, nebo se mu ulevilo. Usrkl vína, ukazovákem si přejel přes kořen nosu a pak se zeptal, jestli skutečně nemám do budoucna žádné plány.

„Ne.“

„O něčem jsi musel přemýšlet. Které předměty máš nejradši?“

„Hudebku.“

„Ty umíš zpívat? To je pro mě novinka.“

„Neumím zpívat.“

„Nebo ses bez mého vědomí naučil hrát na nějaký nástroj?“

„Ne.“

„Tak proč máš nejradši hudebku?“

„Dirigent Ramberg se o mě nestará.“

„Co tím chceš říct?“

„Zajímají ho jenom ti, co zpívat umějí. Nás ostatních si nevšímá.“

„Takže máš nejradši předmět, kterého se ani neúčastníš?“

„Chemie je taky fajn.“

To otce očividně překvapilo. Na kratičký okamžik se zdálo, že pátrá ve svých vzdálených vzpomínkách z vlastních chudých školních let, zda vůbec takový předmět jako chemie existoval. Sledoval jsem ho jako očarovaný. Měnil se mi před očima. Dřív se na něm neměnilo nic kromě jeho oblečení, bot a barvy vlasů, které mu stále více šedivěly. Teď se stalo něco nečekaného. Jako by ho zachvátila náhlá bezmoc a já jsem ho teprve teď spatřil. Ačkoliv mnohokrát seděl na okraji mé postele a plaval se mnou tady v zátoce, stále se nacházel hodně daleko ode mě. Teď, ve své bezmoci, se mi přiblížil. Byl jsem silnější než onen muž, který seděl naproti mně u bílého ubrusu v restauraci, kde kapela hrála hudbu, kterou nikdo neposlouchal, cigaretový kouř se mísil se silnými parfémy a vína v jeho sklence ubývalo.

A tehdy jsem se rozhodl, jak odpovím. Svou budoucnost jsem objevil — nebo stvořil — právě v tom okamžiku. Otec na mě pohlédl šedivě modrýma očima. Vypadalo to, že se vzchopil z bezmoci, která ho postihla. Já jsem ji však viděl a nikdy na ni nezapomenu.

„Podle tebe je fajn chemie? Proč?“

„Protože budu doktor. To člověk musí něco vědět o chemických sloučeninách. Chci operovat.“

Pohlédl na mě s náhlým odporem.

„Ty budeš řezat do lidí?“

„Jo.“

„Lékařem se nestaneš jenom se zkouškou z reálky.“

„Budu pokračovat a udělám si maturitu.“

„Aby ses mohl prsty vrtat v lidských vnitřnostech?“

„Chci být chirurgem.“

A v tu chvíli se zrodil plán mého života. Nikdy dřív jsem vůbec neuvažoval o tom, že bych se mohl stát lékařem. Neomdlíval jsem při pohledu na krev nebo injekci, ale nikdy jsem si nepředstavoval, že bych strávil život v nemocničních chodbách a na operačních sálech. Když jsme toho dubnového večera kráčeli domů, otec přiopilý, já sám ovíněný patnáctiletý kluk, uvědomil jsem si, že nešlo jenom o odpověď mému otci. Dal jsem sám sobě slib.

Stanu se lékařem. Zasvětím život tomu, že budu řezat do lidských těl.

2

Dneska pošta nepřijde.

Nepřišla ani včera. Zato dorazí Jansson, který tady v šérech poštu rozváží. Pro mě nic nemá. Zakázal jsem mu to. Už před dvanácti lety jsem mu oznámil, aby ke mně nejezdil, když veze jenom reklamy. Všechny ty speciální nabídky na počítače a vepřové mě dávno přestaly bavit. Pověděl jsem mu, že se nechci vydávat všanc lidem, kteří se pokoušejí ovlivňovat můj život tím, že mě nahánějí se speciálními nabídkami. V životě nejde o akční ceny, jak jsem se mu snažil vysvětlit. V životě jde hlavně o něco podstatného. Sice nevím o co, ale stejně musím věřit, že to je podstatné a že se skrytý smysl nachází na vyšší úrovni, než kde jsou slevové kupony a stírací losy.

Pohádali jsme se. Nebylo to naposled. Někdy mě napadá, že nás spojuje právě náš vztek. Ale od té doby už mi žádný leták nedovezl. Když mi naposledy doručil dopis, byla to obsílka z obecního úřadu. To bylo před sedmi a půl lety. V ten den zuřil vítr od severovýchodu a hladina moře klesla. Sdělili mi, že mi bylo přiděleno místo na hřbitově. Jansson tvrdil, že ho dostávají všichni. Jednalo se o novou službu — ti, kdo tu bydlí a platí daně, by měli vědět, kde se nachází jejich hrob, pokud by se tam chtěli zajít podívat a zjistit, koho dostanou za sousedy.

Byl to jediný dopis, který jsem za posledních dvanáct let dostal. Kromě bezútěšných rozhodnutí o výši důchodu, úředních dopisů a výpisů z účtu.

Jansson se vždycky objeví kolem druhé. Mám podezření, že sem musí zajíždět, aby mohl od pošty vyžadovat úhradu všech nákladů na loď nebo motorové sáně. Zkusil jsem se ho zeptat, jak to je, ale neodpověděl mi. Třeba by to mohlo být tak, že ho u té práce držím vlastně já. To proto, že třikrát týdně v zimním a pětkrát v letním období zakotví u mého mola, které ještě nevzalo za své.

Před patnácti lety tady na ostrovech žilo asi padesát stálých obyvatel. Dokonce odtud jeden člun dopravoval čtyři děti do vesnické školy. Dneska nás tu zbylo sedm, z toho jen jednomu je méně než šedesát. A to je Jansson. Je nejmladší, a tudíž nejvíc závislý na tom, abychom my ostatní zůstali naživu a dál bydleli v šérech. Jinak se odstěhuje.

Já si z toho hlavu nedělám. Nemám Janssona rád. Je jedním z nejnáročnějších pacientů, jaké jsem kdy měl. Patří do skupiny hypochondrů, s nimiž je skutečně obtížné vyjít. Před několika lety jsem se mu jednou podíval do krku a změřil mu tlak, když tu se najednou ozval, že má nádor na mozku, který mu zhoršuje zrak. Odpověděl jsem, že nemám čas poslouchat jeho báchorky. Ale trval na svém. Něco se mu děje v mozku. Zeptal jsem se ho, jak na to přišel. Bolí ho hlava? Motá se mu? Má nějaké jiné příznaky? Nevzdal to, dokud jsem ho nezatáhl do loděnice, kde je temněji, neposvítil mu do zorniček a nevysvětlil, že všechno vypadá normálně.

Jsem přesvědčený, že Jansson je zdravý jako ryba. Jeho otci je devadesát sedm let a žije v pečovatelském domě, nicméně hlavu má jasnou. Jansson s otcem od roku 1970 nemluví. Tehdy Jansson odmítl otci pomáhat s lovem úhořů a raději začal pracovat na jedné pile v kraji Småland. Proč si zvolil zrovna pilu, jsem nikdy nepochopil. Tomu, že nemohl vystát svého tyranského otce, samozřejmě rozumím. Ale pila? Marně bych se to pokoušel pochopit, protože toho vím moc málo. Ale od onoho roku 1970 spolu nemluví. Jansson se ze Smålandu vrátil teprve tehdy, když byl otec tak starý, že se odstěhoval do pečovatelského domu. Vůbec se nestýkají.

Jansson má starší sestru, která se jmenuje Linnea a bydlí ve vnitrozemí. Kdysi byla vdaná a provozovala letní kavárnu. Ale její muž potom umřel — upadl na kopci nad prodejnou potravin — a ona kavárnu zavřela a dala se na náboženství. Zprostředkovává kontakt mezi otcem a synem.

Přemýšlím, co si můžou říkat? Třeba sestra rok co rok předává jenom velké ticho?

Janssonova matka zemřela už před mnoha lety. Setkal jsem se s ní jenom jednou. To už mířila do děsivého mlhavého světa senility a domnívala se, že jsem její vlastní otec, který zemřel někdy ve dvacátých letech. Byl to šokující zážitek.

Dnes už bych nejspíš tak prudce nezareagoval. Ale tehdy jsem byl jiný.

Vlastně o Janssonovi nic nevím, kromě toho, že se jmenuje Ture a je listonoš. Neznám ho a on nezná mě. Ale když přijíždí od mysu, stávám na molu a čekám na něho. Stojím tam a přemýšlím, proč to dělám, a vím, že žádnou odpověď nedostanu.

Je to jako čekání na Boha nebo na Godota, ale místo nich přijíždí Jansson.

Usedám ke kuchyňskému stolu a otevírám deník, který si vedu celá léta, co tu bydlím. Nemám co vyprávět a nemám nikoho, kdo by se snad o to, co v něm stojí, mohl někdy zajímat. Každopádně píšu. Každý den, po celý rok, několik řádek. O počasí, o počtu ptáků na stromě za oknem, o svém zdraví. Nic jiného. Kdybych chtěl, můžu vyhledat nějaké datum před deseti lety a konstatovat, že když jsem na molu čekal na Janssona, seděla tam sýkorka nebo ústřičník.

Vedu kroniku života, který se úplně zhatil.

Uplynulo dopoledne.

Nastal čas natáhnout si čepici přes uši, vyrazit do třeskutého mrazu, postavit se na molo a čekat, až dorazí Jansson. V této zimě musí v motorových saních hrozně mrznout. Někdy mám pocit, že když zakotví u mola, cítím slabý závan alkoholu. Chápu ho.

Jakmile jsem vstal od stolu, probudila se k životu zvířata. Jako první přiběhla ke dveřím kočka, pes je podstatně pomalejší. Vypustil jsem je a natáhl si moly prožraný kožich, který kdysi patřil mému dědečkovi, kolem krku jsem si omotal šálu a na hlavu narazil tlustou vojenskou čepici z druhé světové války. Potom jsem zašel na molo. Mráz štípal. Zastavil jsem se a poslouchal. Pořád jsem neslyšel žádné zvuky. Žádné ptáky ani Janssonův člun.

Představil jsem si ho. Jako by řídil starodávnou tramvaj, kde řidiči museli stát venku. Jeho zimní oblečení se vesměs nedalo popsat. Pláště, kabáty, kožešiny, dokonce i starý župan, to všechno na sebe navlékal, když byla taková zima jako dnes. Ptával jsem se ho, proč si nekoupí některou z těch moderních zimních kombinéz, které jsem viděl někde v obchodě, když jsem byl na pevnině. Odpověděl, že jim nedůvěřuje. Samozřejmě je to jenom tím, že je držgrešle. Na hlavě má stejnou čepici jako já. Přes obličej má nataženou zlodějskou kuklu a staré motorkářské brýle.

Zeptal jsem se ho, jestli není povinností pošty obstarat mu teplé oblečení. V odpověď se mi dostalo jen nezřetelné zamumlání. Jansson chtěl mít s poštou co nejméně do činění, přestože se jedná o jeho zaměstnavatele.

Na ledě u mola ležel zmrzlý racek. Křídla měl složená, zmrzlé nohy mu trčely do vzduchu. Oči se podobaly dvěma lesklým krystalům. Položil jsem ho na kámen na břehu. Zároveň jsem zaslechl zvuk motoru. Nemusel jsem se dívat na hodinky, abych zjistil, že je přesný. Jansson přijížděl z nejbližšího ostrůvku Vesselsö. Tam bydlí taková stará ženská, Asta Karolina Åkerblomová. Je jí osmaosmdesát, trpí velkými bolestmi rukou, ale zarputile se odmítá vzdát života na ostrově, kde se narodila. Jansson povídal, že špatně vidí, přesto však pořád plete svetry a ponožky pro hejno svých vnoučat, která jsou rozeseta po celé zemi. Zajímalo by mě, jak ty svetry vypadají. Vážně se dá plést a vytvářet různé vzory, když je člověk skoro slepý?

Motorové sáně se přibližovaly a pak se objevily za mysem směrem na Lindsholmen. Je to zvláštní pohled, když se to vozidlo podobné hmyzu ukáže a člověk za volantem spatří onoho zakukleného muže. Jansson vypnul motor, velká vrtule utichla a on vklouzl k molu a sundal si brýle a kuklu. V obličeji byl rudý a zpocený.

„Bolí mě zub,“ oznámil mi, když se namáhavě vyškrábal na molo.

„A co chceš, abych s tím udělal?“

„Jsi doktor.“

„Nejsem zubař.“

„Bolí to tady dole vlevo.“

Jansson otevřel ústa, jako by za mými zády najednou spatřil něco strašlivého. Můj vlastní chrup je v celkem uspokojivém stavu. Obvykle to zvládám s jednou návštěvou zubaře za rok.

„Já s tím tady nic nenadělám. Běž k zubaři.“

„Snad se na to můžeš aspoň podívat.“

Jansson se nevzdá. Zašel jsem do loděnice a přinesl si baterku a lékařskou lopatku.

„Otevři pusu!“

„Je otevřená!“

„Víc.“

„Nemůžu.“

„Takhle nic nevidím. Otoč se sem!“

Posvítil jsem Janssonovi do úst a zmáčkl jazyk. Zuby měl žluté a plné zubního kamene. Hodně plomb. Ale dásně vypadaly zdravě a neviděl jsem žádnou prasklinu.

„Nic nevidím.“

„Ale bolí to.“

„Tak jdi k zubaři. Vezmi si prášek proti bolesti!“

„Ty mi došly.“

Z lékárničky jsem přinesl tubu tablet proti bolesti. Strčil si ji do kapsy. Jako obvykle ani nenaznačil otázku, co je dlužen. Ani za konzultaci, ani za tabletky. Jansson je člověk, který mou přátelskou velkorysost považuje za samozřejmou. Možná proto ho nemám rád. Je těžké mít za nejbližšího přítele někoho, koho nemáte rádi.

„Mám pro tebe balíček. Je to dárek od pošty.“

„Odkdy pošta něco rozdává?“

„Je to vánoční dárek. Každý dostane svůj balíček.“

„A proč?“

„Nevím.“

„Já nic nechci.“

Jansson prohrabal jeden ze svých pytlů a podal mi malý plochý balíček. Na obalu mi generální ředitel pošty přál veselé Vánoce.

„Nic to nestojí. Jestli to nechceš, tak to vyhoď.“

„Nenamlouvej mi, že pošta dává něco zadarmo.“

„Nesnažím se ti nic namluvit. Všichni dostanou stejný balíček. A nic to nestojí.“

Janssonova tvrdohlavost mě někdy vyčerpává. Už jsem neměl sílu se s ním dál v mrazu hádat. Roztrhl jsem balíček. Obsahoval dvě odrazky a sdělení: „Buďte na silnicích opatrní. Pozdrav z pošty.“

„K čemu mi budou odrazky? Tady žádná auta nejezdí a jediný chodec jsem tu já.“

„Třeba jednou budeš mít života tady plné zuby. Pak by se ti nějaká odrazka mohla hodit. Nemáš trochu vody? Potřebuju si vzít prášek.“

Nikdy jsem Janssonovi nedovolil vejít do svého domu. A neměl jsem to v úmyslu ani tentokrát.

„Můžeš si v hrnku na motoru rozehřát sníh.“

Zašel jsem do loděnice, přinesl starý hrneček z termosky a nacpal do něj sníh. Jansson tam vhodil rozpustnou tabletu. Zatímco sníh u horkého motoru roztával, mlčeli jsme a čekali. Jansson vyprázdnil hrnek.

„Vrátím se v pátek. Potom je přes Vánoce přestávka.“

„Já vím.“

„Jak svátky oslavíš?“

„Nebudu je slavit.“

Jansson udělal gesto směrem k mému červenému domku. Obával jsem se, že v těch nemotorných šatech upadne jako poražený rytíř v příliš těžké zbroji.

„Měl by sis kolem domu natáhnout pár světýlek. Tím se to tu oživí.“

„Ne, díky. Já mám radši tmu.“

„Proč si to nemůžeš udělat trochu zábavnější?“

„Mám to přesně takové, jaké to mít chci.“

Obrátil jsem se k němu zády a vyrazil zpět k domu. Odrazky jsem hodil do sněhu. Když jsem došel ke dřevníku, zaslechl jsem, jak s řevem nastartoval motor saní. Znělo to jako zvíře v největší nouzi. Pes seděl na schodech a čekal. Mohl být vděčný, že neslyší. Kočka číhala u jabloně a sledovala brkoslavy, kteří tam viseli kolem kusu špeku.

Občas mi chybí někdo, s kým bych si popovídal. Rozhovor s Janssonem se vlastně ani rozhovorem nazývat nedá. Klábosíme. Klábosíme u mola. On žvaní o věcech, které mě vůbec nezajímají. Požaduje, abych stanovoval diagnózy jeho domnělých nemocí. Z mého mola a loděnice se stala jakási soukromá klinika s jediným pacientem. Během let jsem mezi rybářské sítě uložil tlakoměr i nástroje na odstranění ušního mazu. Stetoskop visí na dřevěném věšáku společně s dřevěnou kajkou, kterou kdysi vyrobil můj dědeček. Ve zvláštní krabici schraňuji různé léky, které by Jansson mohl potřebovat. Lavičku na molu, kde sedával dědeček a kouřil fajfku, poté co vyčistil sítě, nyní využívám převážně jako vyšetřovací lehátko, pokud si Jansson musí lehnout. Jednou jsem mu v chumelenici prohmatal žaludek, když si myslel, že dostal rakovinu, a prohlédl jsem mu nohy, když se domníval, že trpí jistým plíživým svalovým onemocněním. Často mě napadá, že mé ruce, které kdysi vykonávaly náročné operace, nyní jenom nemotorně vyšetřují Janssonovo záviděníhodně zachovalé tělo.

Ale rozhovor? Tak se způsob, jakým spolu jednáme, nazývat nedá.

Někdy jsem v pokušení zeptat se Janssona na jeho názor. Na život a na propast, která nás čeká. Ale on by to nepochopil. Jeho život se točí kolem dopisů, známek, telegramů, složenek a obrovského množství letáků. Navíc se stará o loď i motorové sáně. Když je moře otevřené, využívá přestavěnou rybářskou loď, kterou si koupil ve Västerviku. Je vybavená prastarým motorem značky Säffle, který to v nejlepším případě vytáhne na osm uzlů. Motorové sáně si opatřil v Norsku a připustil, že se nechal podvést. Jansson zavalený všemi svými starostmi pravděpodobně žádný názor na propasti nemá.

Každý den obcházím svou vlastní loď vytaženou na břeh. Už to jsou tři roky, co jsem ji vytáhl, abych ji dal do pořádku. Nikdy na to nedošlo. Je to starý, krásně stloukaný dřevěný člun, který teď vinou povětří a nedostatečné péče chátrá. Nemělo by to tak být. Na jaře se do toho vážně pustím.

Přemýšlím, jestli to udělám.

Vrátil jsem se domů a pokračoval ve stavění skládačky. Motivem je jeden z Rembrandtových obrazů, Noční hlídka. Vyhrál jsem ji kdysi dávno v loterii organizované v nemocnici v Luleå, kam jsem nastoupil jako začínající chirurg, který svou nejistotu skrýval za silným nánosem samolibosti. Vzhledem k tomu, že obraz je dost tmavý, je skládačka poměrně těžká. Dnes se mi podařilo umístit jenom jediný dílek. Uvařil jsem si večeři a při jídle poslouchal rádio. Teploměr nyní ukazoval minus jednadvacet stupňů. Bylo jasno a do svítání se mělo ještě ochladit. Vypadalo to, že padne teplotní rekord. Byla někdy taková zima? Možná kdysi za války? Rozhodl jsem se, že se zeptám Janssona, který měl o takových věcech přehled.

Něco mě znepokojovalo.

Zkusil jsem si lehnout a číst si. Knihu o počátku pěstování brambor v naší zemi. Četl jsem ji už několikrát. Možná proto, že v ní nečíhá žádné nebezpečí. Můžu otáčet stránky a nenarazím na nic nepříjemného nebo nečekaného. O půlnoci jsem zhasl lampičku. Moje dvě zvířata už spala. Dřevěné stěny skřípaly a praskaly.

Pokusil jsem se dospět k rozhodnutí. Budu dál strážit svou pevnost? Nebo přiznám porážku a pokusím se něco udělat se životem, který mi podle předpokladu zbývá?

K žádnému rozhodnutí jsem nedošel. Ležel jsem, civěl do tmy a dumal nad tím, že se můj život bude odvíjet jako dosud. Nic zásadního se nestane.

Je zimní slunovrat. Nejdelší noc a nejkratší den v roce. Později mě napadne, že to mělo nějaký význam, kterého jsem si nebyl vědom.

Byl to jenom obyčejný den. Kdy panoval tuhý mráz a ve sněhu u mého zamrzlého mola ležel mrtvý racek a dvě odrazky.

3

Uplynuly Vánoce. Minul Nový rok.

Třetího ledna se přes šéry od Finského zálivu přehnala sněhová bouře. Stál jsem na kopci za domem a sledoval, jak se nad horizontem kupí černé mraky. Během jedenácti hodin napadlo čtyřicet centimetrů sněhu. Musel jsem vylézt ven kuchyňským oknem, abych si odhrabal dveře.

Jakmile bouře ustala, poznamenal jsem si do deníku: „Brkoslavi zmizeli. Špek je opuštěný. Minus šest stupňů.“

Celkem čtyřicet pět písmen a tři tečky. Proč to dělám?

Nastal čas, abych se ponořil do své díry. Když jsem se prodíral k molu, vítr mi rval tělo. Vysekal jsem otvor a vklouzl dovnitř. Mráz pálil.

Právě když jsem se vyšplhal zpět a chtěl se vrátit domů, vítr se na chvíli ztišil. Něco způsobilo, že jsem dostal strach a zadržel dech. Otočil jsem se.

Na ledě někdo stál.

Černá postava proti vší té bělosti. Slunce viselo nízko nad horizontem. Přimhouřil jsem oči, abych zjistil, kdo to je. Viděl jsem, že se jedná o ženu. Vypadalo to, jako by se opírala o kolo. Pak jsem si uvědomil, že to je chodítko. Mrazem jsem se celý klepal. Ať už je to kdokoliv, nemůžu zůstat stát nahý vedle své díry. Pospíšil jsem si domů a přemýšlel, jestli jsem neměl vidiny.

Jakmile jsem se oblékl, vzal jsem si dalekohled a vyšel na kopec.

Nic se mi nezdálo.

Ta žena byla stále na ledě. Ruce jí spočívaly na madle chodítka. Přes jedno rameno měla přehozenou kabelku. Šálu si omotala kolem vlněné čepice stažené do obličeje. V dalekohledu jsem jen stěží rozeznal její obličej. Kde se tu vzala? Kdo to je?

Zkusil jsem se zamyslet. Jestli je tu správně, pak přišla navštívit mě. Nikdo jiný než já tu není.

Doufal jsem, že zabloudila. O žádné návštěvy jsem nestál.

Pořád tam nehybně stála s rukama na madle chodítka. Cítil jsem, jak ve mně narůstá nepříjemný pocit. Na té ženě na zamrzlém moři bylo něco povědomého.

Jak se s chodítkem přes ten led ve vánici dostala? Na pevninu jsou to tři námořní míle. Nevěřil jsem, že by mohla ujít takovou vzdálenost a neumrznout.

Sledoval jsem ji dalekohledem déle než deset minut. Ve chvíli, kdy jsem chtěl dalekohled odložit, pomalu otočila hlavu a podívala se mým směrem.

Byl to jeden z těch okamžiků v životě, kdy se čas nikoliv zastaví, ale vlastně úplně přestane existovat.

Dalekohledem jsem viděl, jak ke mně míří, a poznal jsem, že to je Harriet.

Přestože jsem ji naposledy viděl na jaře před téměř čtyřiceti lety, věděl jsem, že je to ona. Harriet Hörnfeldtová, kterou jsem kdysi miloval víc než kteroukoliv jinou ženu.

Už několik let — k nekonečnému údivu mého otce číšníka a k téměř fanatické matčině hrdosti — jsem pracoval jako lékař. Podařilo se mi pokořit chudobu. Tehdy jsem bydlel ve Stockholmu, jaro 1966 bylo moc hezké, celé město jako by rašilo. Něco se dělo, moje generace prolomila hráze, rozrazila dveře společnosti a požadovala změnu. Harriet a já jsme se za soumraku procházeli městem.

Harriet byla o pár let starší než já a nikdy ji nenapadlo, že by mohla pokračovat ve studiu. Pracovala jako prodavačka v obchodě s obuví. Říkala, že mě miluje, a já jsem tvrdil, že miluju ji, a pokaždé když jsem ji doprovodil domů do malinkého podnájmu v ulici Hornsgatan, jsme spolu spali na rozkládacím gauči, který neustále hrozil tím, že se rozpadne.

Naše láska divoce plála, dalo by se říct. Přesto jsem ji zklamal. Získal jsem stipendium Karolínského institutu pro další vzdělávání ve Spojených státech. Dvacátého třetího května jsem měl odjet na rok do Arkansasu. Tak jsem to aspoň řekl Harriet. Ale letadlo do Amsterdamu a New Yorku odlétalo už dvaadvacátého.

Ani jsem se s ní nerozloučil, prostě jsem zmizel.

Během toho roku v Americe jsem se jí vůbec neozval. O jejím životě jsem nic nevěděl a vědět nechtěl. Občas mě vzbudil sen o tom, že spáchala sebevraždu. Svědomí mě tížilo, ale pokaždé se mi ho podařilo umlčet.

Pomalu se z mého vědomí vytratila.

Vrátil jsem se do Švédska a nastoupil do nemocnice v Luleå. A do mého života vstoupily další ženy. Někdy, obzvlášť když jsem byl sám a hodně pil, mě napadalo, že musím zjistit, co se s ní stalo. To jsem pak volal na informace a ptal se na Harriet Kristinu Hörnfeldtovou. Vždycky jsem ale zavěsil dřív, než telefonistka číslo vyhledala. Neodvažoval jsem se s ní setkat. Neodvažoval jsem se zjistit pravdu.

Teď stála s chodítkem tam na ledě.

Bylo to přesně třicet sedm let poté, co jsem zmizel a nevysvětlil jí proč. Bylo mi šestašedesát. Takže jí muselo být šedesát devět, téměř sedmdesát. Chtěl jsem jít dovnitř a zavřít za sebou dveře. Až znovu vyjdu na schody, Harriet zmizí. Neexistuje. Ať už po mně chce cokoliv, musí zůstat přeludem. Prostě a jednoduše jsem neviděl to, co jsem viděl. Nikdy tam na ledě nestála.

Uplynulo několik minut.

Srdce mi divoce bušilo. Špek na stromě za oknem zůstával pořád opuštěný. Ptáčci se po bouři ještě nevrátili.

Když jsem se znovu podíval dalekohledem, ležela na ledě natažená na zádech s rukama od těla. Odhodil jsem dalekohled a doběhl k okraji zamrzlého ledu. Několikrát jsem v hlubokém sněhu upadl. Jakmile jsem dorazil na zamrzlou hladinu, nahmatal jsem, že jí bije srdce, a když jsem se naklonil nad její tvář, ucítil jsem její dech.

Nezvládl bych ji odnést až do domu. Přivezl jsem kolečko, které stálo za loděnicí. Než se mi ji podařilo do něho dostat, byl jsem celý zpocený. Když jsme se znali, nebývala tak těžká. Nebo jsem já ztratil tolik sil? Harriet seděla schoulená v kolečku, taková groteskní figurka, která dosud neotevřela oči.

U břehu kolečko uvízlo. Na chviličku jsem zvažoval, jestli nemám Harriet vytáhnout pomocí lana. Ale tu myšlenku jsem zaplašil, nemělo by to vůbec cenu. Z loděnice jsem přinesl lopatu a odházel sníh z cestičky. Pod košilí se mi řinul pot. Neustále jsem poočku kontroloval Harriet. Byla pořád v bezvědomí. Znovu jsem jí nahmatal pulz. Byl rychlý. Odhazoval jsem ze všech sil.

Nakonec se mi ji podařilo dostat do domu. Na lavici pod oknem seděla kočka a všechno sledovala. Přes schody jsem položil pár prken, otevřel vchodové dveře a opřel se do kolečka. Na třetí pokus se mi podařilo dostat Harriet i s kolečkem do předsíně. Pes ležel pod kuchyňským stolem a celé to pozoroval. Vyvedl jsem ho ven, zavřel dveře a zvedl Harriet na pohovku v kuchyni. Byl jsem tak zpocený a lapal jsem po dechu, že jsem se musel posadit a odpočinout si, než jsem ji začal vyšetřovat.

Změřil jsem jí tlak. Měla ho nízký, ale nikoliv znepokojivý. Sundal jsem jí boty a ohmatal nohy. Byly studené, ovšem ne promrzlé. Omrzliny jí tedy nehrozí. Ani její rty nesvědčily o dehydrataci. Pulz se pomalu snižoval na šestašedesát úderů za minutu.

Právě když jsem se jí chystal podložit hlavu polštářem, otevřela oči.

„Je ti cítit z pusy,“ řekla.

To byla po všech těch letech její první slova. Našel jsem ji venku na ledě, bojoval jsem jako šílenec, abych ji dostal do domu, a ona jako první řekne, že je mi cítit z pusy. V tu chvíli jsem byl v pokušení ji znovu vyhodit. Já jsem ji neprosil, aby přišla, nevěděl jsem, co mi chce, a cítil jsem, jak ve mně kypí černé svědomí. Je tu, aby mě postavila před zodpovědnost?

Nevěděl jsem. Ale může pro to být jiný důvod?

Uvědomil jsem si, že mám strach. Jako kdyby znovu sklapla past.

4

Harriet se pomalu rozhlížela po místnosti.

„Kde to jsem?“

„U mě v kuchyni. Viděl jsem tě venku na ledě. Upadla jsi. Vzal jsem tě sem. Jak ti je?“

„Dobře. Ale jsem unavená.“

„Chceš vodu?“

Přikývla. Donesl jsem skleničku. Když jsem ji chtěl podepřít, zavrtěla hlavou a sama se posadila. Pozoroval jsem její obličej a napadlo mě, že se vlastně moc nezměnila. Zestárla, ale jiná není.

„Musela jsem omdlít.“

„Bolí tě něco? Omdlíváš často?“

„Stává se to.“

„Co na to doktor?“

„Doktor neříká nic, protože se ho neptám.“

„Tlak máš normální.“

Sledovala vránu, která se pověsila na špek za oknem. Pak na mě pohlédla naprosto jasnýma očima.

„Nebudu tvrdit, že mě mrzí, jestli tě ruším.“

„Nerušíš.“

„Určitě ano. Přijela jsem za tebou a neozvala se předem. Ale to je mi jedno.“

Posadila se víc zpříma. Najednou jsem si uvědomil, že má bolesti.

„Jak ses sem dostala?“ zeptal jsem se.

„Proč se nezeptáš, jak jsem tě našla? Věděla jsem o ostrově u východního pobřeží, kde jsi trávil letní prázdniny. Nebylo zrovna jednoduché tě najít. Ale nakonec to vyšlo. Zavolala jsem na poštu, protože jsem se domnívala, že tam musí vědět, kde bydlí někdo jménem Fredrik Welin. A taky mi pověděli, že je tu člověk, co rozváží zásilky.“

Pomalu se mi vracela jistá vzpomínka. Zdálo se mi o zemětřesení. Obklopil mě hrozný hluk, ale náhle bylo naprosté ticho. Rámus mě nevzbudil, zato jsem otevřel oči, když se vrátilo ticho. Možná jsem byl pár minut vzhůru a poslouchal ve tmě. U nohou mi spala kočka.

Vše bylo jako obvykle. Opět jsem usnul.

Teď jsem pochopil, že hluk ve snu byly Janssonovy motorové sáně. To on sem Harriet dovezl a nechal ji stát na ledě.

„Chtěla jsem přijet brzy ráno. Jako bych se vezla v pekelném stroji. Ale on byl velice zábavný. Ovšem dost drahý,“ řekla Harriet.

„Kolik jsi mu zaplatila?“

„Tři stovky za sebe a dvě stě za chodítko.“

„To je nestoudnost!“

„Má tady motorové sáně ještě někdo jiný?“

„Postarám se, aby ti polovinu ceny vrátil.“

Ukázala na sklenici.

Naplnil jsem ji vodou. Vrána ze špeku zmizela. Vstal jsem a pověděl jí, že dojdu pro chodítko. Po mých botách zbyly na podlaze velké louže. Zpoza domu přiběhl pes a doprovodil mě ke břehu.

Snažil jsem se uvažovat naprosto jasně.

Po více než třiceti letech se Harriet vrátila z minulosti. Vybudoval jsem si tu v šérech klamavou ochranu. Nechal jsem se vystavit trojskému koni v podobě Janssonových motorových saní. Prorazil zeď mé pevnosti a ještě za to dostal dobře zaplaceno.

Vstoupil jsem na led.

Vál mírný vítr od severovýchodu. Šéry a útesy ležely pod sněhem. Byl to tak podivně tichý den, jaký lze zažít jenom tehdy, když je moře pokryté ledem. Slunce stálo nízko. Chodítko přimrzlo k ledu. Opatrně jsem ho vyprostil a postrkoval k pevnině. Pes se loudal za mnou. Brzy se ho budu muset zbavit. Jeho i kočky. Jsou staří a trápí je ztýraná těla.

Když jsme dorazili ke břehu, vešel jsem do loděnice a donesl starou deku, kterou jsem rozprostřel na dědečkovu lavici. Nemohl jsem jít domů, dokud se nerozhodnu, co mám udělat. Pro Harrietinu přítomnost existoval pouze jediný důvod. Chce mě postavit před zodpovědnost. Po všech těch letech chce vědět, proč jsem ji opustil. Co bych jí měl odpovědět? Život plynul, stalo se, co se stalo. Při pomyšlení na to, co se mi později přihodilo, by Harriet měla být vděčná, že jsem z jejího života zmizel.

Na lavičce byla zima. Právě jsem se zvedal, když jsem zdálky zaslechl nějaký zvuk. Hlasy a hluk motoru se nesou přes vodu a led daleko. Pochopil jsem, že to je Jansson, který cestuje v motorových saních. Dnes neměla chodit pošta. Ale třeba tu provozuje svou nelegální taxislužbu. Znovu jsem vyrazil k domu. Kočka seděla na schodech a čekala. Ale dovnitř jsem ji nepustil.

Než jsem vešel do kuchyně, vrhl jsem pohled na svůj obličej v zrcadle, které mám pověšené v chodbě. Propadlá, neoholená tvář. Vlasy neučesané, sevřené rty a hluboko položené oči. To nebylo hezké. Na rozdíl od Harriet, která si byla velmi podobná, jsem se já během těch uplynulých let změnil. Myslím, že v mládí jsem vypadal dobře. Aspoň většině dívek jsem se tehdy líbil. Až do chvíle, kdy se stalo to, co ukončilo můj život lékaře, jsem dbal na to, jak vypadám a jak se oblékám. Zkáza nastala, když jsem se přestěhoval sem na ostrov. Jednu dobu jsem měl sundaná všechna tři zrcadla, která se v domě nacházela. Nechtěl jsem se vidět. Mohlo uplynout půl roku, než jsem zajel na pevninu a nechal se ostříhat.

Prsty jsem si uhladil vlasy a vstoupil do kuchyně.

Pohovka byla opuštěná. Harriet byla pryč. Dveře do obývacího pokoje byly otevřené, ale pokoj byl prázdný. Stálo v něm jenom velké mraveniště. Potom jsem zaslechl spláchnutí záchoda. Harriet se vrátila do kuchyně a opět usedla na pohovku.

Znovu jsem z jejích pohybů poznal, že má bolesti. Ale nedokázal jsem určit, kde v těle ta bolest vzniká.

Posadila se tak, že jí světlo od okna dopadalo do tváře. Jako bych ji viděl tak, jak vypadala za oněch světlých jarních večerů, kdy jsme se procházeli po Stockholmu a já stále plánoval, že odjedu bez rozloučení. Jak se ten den blížil, stále víc jsem sám sebe přesvědčoval, že ji nemiluju. Obával jsem se, že dokáže odhalit mé myšlenky, že mou pečlivě plánovanou zradu prohlédne. Ale ona mi věřila.

Podívala se z okna.

„Na kusu masa na tvém stromě sedí vrána.“

„To je špek. Ne kus masa. Když začal foukat vítr, který postupně zesílil ve vichřici s vánicí, malí ptáčci zmizeli. Když hodně fouká, jsou schovaní. Nevím kde.“

„Nepoznávám tě.“