Stanislav Beran

ŽENA LAMŽELEZO

A POLYKAČ OHNĚ

HOST

© Stanislav Beran, 2013

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2013 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-008-1 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-009-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-010-4 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-011-1 (Formát MobiPocket)

Obsah

VICTOR JE VÍTĚZ

ORCHIDEJ

DĚLEJ ANDĚLÍČKY

DISKO CHARLIE

O KALUŽ BLÍŽ

HVĚZDY, MOŘE

MACARÁT

PÁNSKÉ HRY

TROFEJNÍ KUS

KURNÍK

V NEBI NENÍ NIKDY NOC

ŘEČI

DUHA

LOĎ, CO VÁS VYNESE AŽ DO NEBE

KAKAO PSVB

HIC SUNT CANES

ŽENA LAMŽELEZO A POLYKAČ OHNĚ

ROMANCE

AKVÁRIUM

SLUNEČNÍ SKVRNY

VICTOR JE VÍTĚZ

Lidé za oknem ranního autobusu mu připomínali černé balónky, nehybně se vznášející ve vzduchu. Stál na zastávce v oblaku modrého dýmu a sledoval, jak vůz pomalu odjíždí z náměstí a noří se do ulice. Pak se otočil a odcházel. Náměstí bylo prázdné, ještě ani nešel nikdo do práce. Minulo ho pomalu jedoucí policejní auto, přidal do kroku a na nejbližší křižovatce odbočil.

Doma se převlékl do pyžama, natáhl budík a lehl si do postele. Další jede v jedenáct čtyřicet, má dost času. Zavřel oči, zábly ho nohy, třel chodidla o sebe a poslouchal zvuky pomalu se probouzející ulice. Auta, klapot vysokých dámských podpatků o asfalt, psí zaštěkání. Věděl, že neusne, ale spánek bylo to jediné, o co se mohl pokusit. Do jedenácti, pak musí zpátky.

Zařinčel zvonek u dveří, vyděsil se a vyskočil z postele. U dveří natáhl řetízek a odkryl špehýrku. Ulehčeně si oddechl a otevřel.

„Ahoj, můžu dál?“ řekl mladík na chodbě a vrazil nohu do dveří.

„Pojď, co se děje?“ zavřel za ním a šoural se do kuchyně. Ptát se nemusel. Kontrola. Poslala ho matka, nejspíš. Anebo se přišel přesvědčit sám od sebe, jak to starý táta vede.

„Chceš kafe?“ zeptal se a ukázal na židli.

„Dobrý, uvařím si sám,“ otevřel syn kredenc a vytáhl pikslu s kávou. Hledá flašky, obvyklý rituál, prohlédne kuchyň, pak půjde na záchod a prošmejdí zbytek. Bylo mu to jedno, byl čistý, nenajde nic. Vypije kafe a půjde do školy.

„Byls na náměstí?“

„To víš, člověk žije ve zvyku. Nic na tom není, nikomu to nevadí.“

„Jasně, jen se ptám. Byl plnej?“

„Všichni seděli, v pořádku. Odjeli na čas.“

Kluk míchal lžičkou v hrnku a prohlížel si tátu. Minulý týden vypadal líp, dneska mu na obličeji vyskočily rudé fleky, oči má podivně tmavé, jakoby zapadlé. To budou játra. Ale flašku žádnou nenašel a vypadá střízlivě. Možná měl jen špatnou noc. To mámě neřekne, hned by se sem rozběhla a udělala scénu, zase by chtěla, aby se vrátil na léčení nebo aspoň došel k doktorovi. Chodil sem nerad, ale věděl, že musí, nechtěl ho tu nechávat úplně samotného, kdyby začal zase chlastat, bylo potřeba přijít na to co nejdřív a postarat se o to. S otcem to uměl, neměli mezi sebou žádné spory, když sem přišla matka, hrozilo pokaždé, že se pohádají a on že v rozčilení udělá nějakou pitomost. To věděli všichni. A tahle jeho podivná potřeba být u odjezdu každého dálkového autobusu, vždyť o nic nejde.

„Jen si odskočím,“ vstal a odešel.

Otec bez hnutí sledoval kouřící hrnek. Doufal, že se na záchodě nebude moc rozhlížet.

„Co to je?“ posadil se syn ke stolu a položil na něj otrhaný školní sešit.

„Tohle? Sešit přece. Díval ses do toho?“

„Vidím, že je to sešit, nedělej ze mě blbce. Ptám se, co je to za sešit.“

„Tak se koukni. To je z léčebny. Chtěli to po nás, abysme si zapisovali. Cokoliv nás napadlo, o sobě, o doktorech, o chlastu. O životě, říkali, pište, co chcete, co jste třeba chtěli někomu říct, a už neřekli, nebo chtěli udělat, a neudělali, co si myslíte o sobě a svým problému. Celkem nic zajímavýho, většina chlapů psala o tom, jak je serou spolubydlící, nebo o ženských.

„Cos psal ty?“

„Tak si to přečti, jestli chceš. Jak říkám, nic zvláštního. Museli jsme to dávat číst doktorům, takže byli všichni dost opatrný.“

„Máma to viděla?“

„Zbláznil ses? Přece jí nebudu ukazovat, co se se mnou dělo. Ona to stejně ani vědět nechtěla, jí stačilo, že jsem tam šel. Víc nepotřebovala.“

„A cos čekal? Vytáhli tě ožralýho z autobusu plnýho lidí rovnou na ulici, můžeš bejt rád, že tě nezavřeli. Co jinýho měla udělat? Vydržela to s tebou dýl, než měla. Dýl, než sis ty zasloužil.“

„Dobře, dobře, asi máš pravdu.“

„Jasně, že mám. Měla tě plný zuby, byla na všechno sama, domů ses chodil akorát vyspat, choval ses jako dobytek, promiň, že ti to musím říct takhle, ale měl jsem mockrát chuť dát ti přes držku. V patnácti to asi nejsou nejlepší pocity, který má syn vůči svýmu tátovi. Měls tam jít mnohem dřív, ona tě měla donutit.“

„Hele, nepřeháněj, tohle už jsem slyšel stokrát. Od tebe i od ní. Snažím se, to přece vidíš. Není to sranda, práce není, jsem v hajzlu, a stejně nepiju. To přece není špatný.“

„A ještě to stokrát uslyšíš. Ale to je jedno, víš to stejně dobře jako já. Mě zajímá tohle, můžu si to půjčit?“

„Jasně. Ale co tam chceš vyčíst? Mě přece znáš, víš, jakej jsem.“

„Jenže ať jseš, jakej chceš, pořád jseš můj táta. Lidi se chovaj jinak před cizíma lidma, říkaj jiný věci, než si myslej. Nebo než cítí. Já chci vědět, co si myslí člověk, kterýho někam zavřou, ne proto, že něco ukrad nebo někoho zabil, prostě normální chlap, kterej je nemocnej a je sám. Jestli mu chybí i něco jinýho než jen chlast. Třeba já. Nebo máma. Neboj, nikdo jinej to neuvidí. Tímhle se fakt chlubit nebudu.“

„Jak myslíš,“ pokrčil rameny.

„Bude osm,“ vstal syn od stolu a strčil sešit do tašky. „Musím jít.“

„Kdy přijdeš?“

„Příští tejden, jako vždycky. Dík za kafe.“

„Pozdravuj mámu, řekni jí, že jsem v pořádku.“

„Jasně, ahoj,“ zavřel za sebou syn dveře. Vyšel před dům a spěchal směrem ke škole. Neměl tyhle své povinné návštěvy rád, proto chodil ráno, kdy ho otec nemohl zdržovat. Nenašel nic, byt vypadal v pořádku, měl vypráno. Svým způsobem ho uráželo chodit kontrolovat vlastního otce jako malého kluka. Když tehdy odešel na léčení, překvapilo ho, že měl s pitím problémy, nikdy mu to tak nepřipadalo. Pil, ale tak nějak nenápadně, tu pivo, před spaním trochu kořalky, víno při oslavě. Jako každý. Když se pak vrátil, uvědomil si s údivem, že mu najednou připadá čistší, zmizela rudá odulost v obličeji, byl oholený a trochu pohublý. Matka se s ním ale vidět nechtěla.

„Lidem jako on se nedá věřit,“ řekla a napsala na kus papíru seznam věcí, které si měl z bytu co nejdřív vystěhovat.

Do třídy vešel zároveň s profesorem.

Okna jsou plná podivných barevných ještěrek, venku je zima, tak asi zmrzly. Postelí je pět, lidi tři. Stelu raději hned po probuzení, bojím se, že bych později třeba zapomněl, v době úpravy lůžka odjíždí dálkař na Brno. Před nedávnem na tu linku nasadili nový mercedes. Mercedes je dobrá značka, taky se tak prý jmenujou ženské ve Francii a ve Španělsku. Poprosím sestru o nůžky na nehty, zapomněl jsem si je přivézt, když mi nehty přerostou, koušu si je až do masa a v záděrách se drží špína. Ještěrky jsou obojživelníci bez vlastní termoregulace, možná na jaře obživnou a z okna slezou. Byl bych rád, připadá mi, že mě sledujou.

Lednové datum, tou dobou bylo slovo táta u nich doma tabu, matka se chovala, jako by nikdo takový nikdy nebyl.

„Švarci, k tabuli,“ zaznělo od katedry. Odložil sešit a pomalu došel k tabuli. „Vyskloňujte victor,“ poručil profesor a dál listoval v knize. Načmáral rychle slova na tabuli a odložil křídu. „V pořádku,“ přelétl profesor tabuli očima. „Posaďte se a věnujte nám laskavě pozornost.“

Sedl si, pozoroval otcův otevřený sešit na lavici a snažil se rozpoznat slova. Připadá mi, že mě sledujou, poslední věta, kterou stihl přečíst, i jemu to zrovna teď tak připadalo. Victor je vítěz, Viktor je otec. Viktor Švarc, černý vítěz, stižený alkoholovým stihomamem. Pitomá náhoda. Asi si šel ještě lehnout, první autobus odjíždí z náměstí v pět ráno a on si ho nemůže nechat ujet. Co pak může člověk jako dělat celý zbytek dne? Uvědomil si najednou, jak blízké je jeho uvažování tomu otcovu, jak bezradný by si nejspíš připadal, kdyby zmizel otcův problém a on vypadl z té příjemné role starostlivého syna, nárazníku mezi rodiči. Není to zlé vědomí, být potřebný bez vlastní iniciativy.

Vytekl záchod, někdo do něj nacpal zmuchlané ponožky. Vzpomněl jsem si při tom, jak jsem jednou o dušičkách vezl autobus plný lidí v černém, kytky a tak. To byla ještě městská, hřbitov je na konečné, a měl jsem čtvrt hodiny času, šel jsem s nima. Hroby nemám rád, byl to jen nápad, výraz dobré vůle, zvláštní věc. Na náš hrob nikdo nechodí, byl špinavý, plný listí, zlato v písmenech zašlé. Deska na hrobě byla prasklá, v prasklině nacpané nějaké chcíplé zvíře, byly vidět jen zadní nohy a ocas. Vypadalo jako ponožky, které nakonec vytáhli ze záchodu. Nechal jsem to tak, spěchal jsem zpátky, abych vyjel na čas. Dostal jsem zprávu od Marty, že na mě často myslí a drží mi palce. Až se vrátím, chce se rozvést. Zvládnu deset kliků a čtvrt hodiny běhu. Délka minuty je závislá na druhu činnosti a frekvenci srdečního tepu. Mizí ranní tlak v očích. Díky teplejšímu počasí je možné pracovat na zahradě, kvetou bledule, při hrabání starého listí je pokaždé hráběmi poničím. Spíme u otevřeného okna. Bledule jsem kupoval každé jaro Martě u staré prodavačky na nádraží. Dával jí je Petr, když byl ještě kluk. Kárnet říká, že je nosil taky, kradl je z váziček na hřbitově. Když to říká, znovu si vzpomínám na mršinu, kterou jsem našel o dušičkách na našem hrobě. Kárnet je vedoucí sousedního pokoje, v léčebně recidivista.

Zazvonilo, profesor beze slova sebral knihu a odešel. Ty bledule si pamatoval, otec mu je vždycky dal až doma na chodbě, schoval je za zády a nesl matce do kuchyně. Dokud byl kluk, ta věta mu lichotila. Byl, teď už není.

„Co čteš?“ naklonil se k němu spolužák Vondrka.

„Nic, jen takový poznámky, nic zajímavýho,“ zavřel rychle sešit a vstal ze židle.

„Tak promiň,“ pokrčil Vondrka rameny a odešel. Kárnet, o něm otec jednou vyprávěl. Chytal mouchy a zavíral je do sklenice, na konci léta jich prý měl tu sklenici plnou. Otec to považoval za nelidské, moucha nemůže za to, čím je a proč, chová se jen jako hmyz. „Je to, jako bys z chlapa chtěl udělat ženskou nebo ze psa kočku,“ řekl. Nakonec to, čím byl on, předělal v něco jiného, těžko říct, jestli lepšího, kdo ví, možná si to i uvědomoval. Sešit mu vrátí, nechce to říct, doufal, že se dozví něco o sobě, o mámě, tohle bylo jen něco jako domácí úkol. Jen dneska, řekl si a nalistoval sešit až téměř na konec.

Deky, které tu máme, v chladu nehřejí a v létě je pod nimi zatuchlé vedro, jako by vydechovaly pachy těch, kteří pod nimi leželi před námi. Městská hromadná poprava. Ve skupině nemáme žádného faráře, učitele jo. Syn by chtěl být učitel, Marta souhlasí, mně to nepřipadá jako dobrý nápad, myslím, že lidé, kteří se živí mluvením, mají větší sklony omluvit svoje vlastní slabosti. Slaboch zůstane slabochem, kdyby řekl nevímco. Jeden z nás je trumpetista, trubka je nástroj, na který nejde zahrát smutnou melodii. Říká, že to není pravda, že hra na trubku je převtělený pláč, že nejopravdověji zní, když je člověku nejhůř. Zanedlouho půjdu domů a na antabus budu docházet ambulantně. Zahrada ztmavla stínem, na cestách se ve větru točí prachové víry. Nemám nic.

Dál číst nechtěl, najednou si nebyl vůbec jistý, jestli otci léčebna pomohla. Celou tu dobu plánoval, že ho navštíví, nakonec se mu to nepodařilo. Musel se cítit osaměle, sám mezi svými. Uložil sešit do batohu.

Na oběd nešel, zamířil rovnou k otcovu bytu, hodil sešit do schránky a loudal se pryč. Nejspíš je doma, vrátil se z náměstí, kde vyprovodil polední autobus. Autobusy byly to poslední, co mu zůstalo, a on to nejspíš věděl. Dětinský zvyk, kterým se odmítal tajit. Zarazil se, pak i on zamířil tím směrem. Kostel, zaparkovaná auta a nástupní ostrůvek před úřadem. Posadil se na lavičku a pozoroval to místo. Stará paní kouřící cigaretu, studentky, krátká fronta před trafikou. Přemýšlel, jestli otec vnímá i něco z těch dalších věcí, které se na náměstí dějí. Zdraví známé nebo se jim naopak vyhýbá? Anebo sem opravdu chodí jen proto, aby viděl odjíždět autobus? Vyprovodit. Lidé sedí uvnitř, různí lidé, kteří mají často společné jen místo na sedadle a jeho otce, nenápadně postávajícího opodál. A oni o něm nevědí, je pět hodin ráno a většina z nich znovu usíná, v poledne odjíždějí na odpolední do fabriky. A on je něco jako talisman pro šťastnou cestu, už je nemůže vézt, proměnil svoji odpovědnost fyzickou v duševní.

Na kostelní věži se ozvaly zvony, podíval se na hodinky. Sedí tu dlouho, déle než si myslel. Při sledování pohybu lidí čas utíká, uvědomil si. Možná další důvod. Jeho dny jsou bez cíle, když nemá tohle. Bez cíle a příliš dlouhé. Možná, že i on kdysi na tom samém místě přemýšlel nad někým, kým se časem sám stal. Nad policajtem uklizeným na tohle poklidné místo, kde se nic neděje, nad zelinářem, který svůj vyprodaný krámek nesloží ještě další hodinu, nad důchodcem s pytlíkem plným rohlíků pro holuby, kteří tu nejsou. Najednou to pochopil. Tohle není místo, kde se čeká, až skončí den, tohle je pro někoho svět, kterému dokáže rozumět. A otec to pochopil, žil tu ve svém světě, který měl řád, a jemu ten řád vyhovuje.

Sáhl do batohu, vytáhl sešit. Latinská slovíčka. Victor. Z bundy vytáhl propisku a na poslední stránku sešitu napsal: stará paní s cigaretou u odpadkového koše je kronika náměstí. Otevřené dveře trafiky jako brána do ráje, ošlapaná dlažba je krev vařící se na podrážkách bot. Odložil sešit a rozhlédl se. Jediné, co se nehýbalo, byly domy kolem. Syn svého otce, kterého svým způsobem neměl rád, přesto cítil, že mu čím dál víc začíná rozumět.

ORCHIDEJ

Zvuk mixéru ji rozčiloval, rotující kusy zeleniny se míhaly před očima, až se jí točila hlava. „Podělaný sádlo,“ zabručela Marta achytila se oběma rukama mixéru jako kotvy.

„Já se ti divím,“ zasmál se Karel rozvalený vkřesle vrohu. „Proč to děláš? Tohle po tobě přece nikdo nechce.“

„Tobě se to kecá,“ utrousila přes rameno. „Ty neztloustneš, ani kdyby do tebe cpali nevímco.“ Vypnula mixér aodšroubovala plastovou nádobu srozšmelcovanou zeleninou. „Avůbec, tady máme názornej příklad diskriminace ženy. Chlap může bejt jako sud, anikdo necekne. Ženská přibere kilo, ažádnej zvás ji nezapomene na to upozornit.“

„Jak to?“ podivil se Karel. „Ani jsem si nevšim.“

„Nevšim? Já teda jo. Vždycky, když tu máme ženskou, vedeš pak řeči opovislým zadku arosolovitejch rukách. Chlapy necháš bejt.“

„Na chlapy nekoukám.“

„Tak se někdy podívej, občas to stojí za to. Krasavci…“ Otevřela zásuvku, vytáhla zní bílou plastovou lžičku avyklopila zeleninu do misky. Chvíli si nevábnou barevnou hmotu prohlížela, pak se pustila do jídla. Karel si zapálil cigaretu aznuděně koukal zokna.

„Vkolik přijde?“

„Za čtvrt hodiny. Zase budou řeči, připadá mi, že vymalovat Sixtinskou kapli muselo bejt snazší, než se zrovna týhle zavděčit. Jako by to nebylo jedno.“ Přehrabovala se vmisce aopatrně polykala zeleninu. Bez chuti abez zápachu, stejně jako holka, kterou čekala. Ordinérní náctiletá blondýna, která se chce nechat vylepšit. Měli zlaté časy. Popravdě řečeno, nikdy se jim nevedlo tak, jako teď. Nezávislí středoškoláci snázorem, stejně jako jejich matky, které na sobě tvrdě makaly vposilovnách, než přijde léto, aony budou muset do plavek, tvrdí hoši zkapel ačert ví kdo další, ti všichni najednou potřebovali mít „NĚCO“. Tak tomu říkali, když přišli poprvé, na ní bylo, aby ztoho neurčitého něčeho vyrobila ozdobu, za kterou se přinejmenším nebudou stydět. Oni ani ona. Připadala si občas spíš jako vpsychologické poradně než vtetovacím salónu, vyposlechla spoustu příběhů, skrz které se měli dopracovat ktomu „NĚČEMU“. Aneodbývala je, myslela si svoje, ale byla trpělivá, rozuměla si spíš schlapy než sženskými, připadali jí jednodušší pro pochopení, snažili se jít rovnou kvěci, dobrat se výsledku. Koupil jsem si motorku, narodilo se mi dítě, hrajeme poctivej hardcore. Karel se snimi nemazal, většinou jim do klína hodil katalog, ať si vyberou, lehce pak obrázek upravil abylo to.

Spolkla poslední lžíci zeleninové kaše, odložila misku do umyvadla, otevřela skříňku vrohu avytáhla zní lahvičku černé barvy asvazek jehel. Odlila trochu do plastové nádobky aupevnila jednu zjehel do mašiny. Sešlápla pedál apřístroj zabzučel.

„Cos jí nakonec udělala?“ zeptal se Karel.

„Co asi? Chtěla něco exotickýho ažensky jemnýho,“ zasmála se azamávala přístrojem, jako by držela vruce štětec apřed sebou měla plátno na stojanu.

„Aha, takže kytka,“ ušklíbl se avytáhl ze stohu časopisů deset let staré číslo Playboye.

„Jsi stejně blbej jako ona,“ zasmála se. Když přijde ženská, pokaždý si před ní listuješ vněčem takovým. Akoukáš, jestli si všimla, jakej seš tvrďák, že ani kvůli ní to nedáš pryč.“

„Ale no tak…“

Zadrnčel zvonek, Karel vstal aotevřel. „Dobrý den, pojďte dál.“ Posadil se zpátky do křesla adál listoval včasopise.

„Dobrý den.“ Dívka se usmála na Martu aodložila kabelku.

„Dobrý, posaďte se,“ řekla Marta avytáhla zdesek papír. „Mám to pro vás připravený, jak jsme se minule domluvily. Co tomu říkáte?“ strčila jí obrázek skoro až pod nos. „Líbí?“

„Pěkný, trochu velký.“

„Bude to vzadu na lopatce, přesahovat kus na rameno, jak jste chtěla. Můžu to udělat jemnější, ale to by zas nevyniklo. Nebojte, barva to zjemní.“

„Jo, mně se to líbí.“

„Bude to nadvakrát, dneska kontury astíny, příště barva. Tak můžem?“

„Jdeme na to,“ svlékla si bundu apřetáhla přes hlavu tričko.

Růžová abílá, pomyslela si Marta, ta holka vypadá jako prázdný pytlík bonbónů. Panebože, ještě bude muset poslouchat, že ji to bolí. Odstřihla kus gázy aotevřela dózu smastí. Karel sebral zokna blok aněco si čmáral. Komediant.

Přitiskla papír sobrazem na kůži apečlivě přejížděla dlaní. Kůže jako novorozeně, vystouplá lopatka, tenké ruce. Odložila papír aprohlížela si výsledek. Další kytka, zté hromady, co jich udělala, by už byl pugét.

„Chcete se podívat?“

„Jasně,“ vstala ze židle anatočila se před zrcadlem.

„Myslím, že to vyšlo, velikost itvar. Přesně pro vás,“ dodala jí Marta odvahu. „Nebojte, je to hrubej tvar, barva to všechno zjemní, obrys bude tenkej, trochu stínů.“

„Mně se to líbí,“ usmála se. „Přesně něco takovýho jsem chtěla.“

„Tak jdem na to. Nemusíte se bát, nejde to přes kost, nebude to bolet.“ Když poprvé zajela jehlou do kůže, dívka sebou trochu cukla, sevřela rty, sjela pohledem na Karla. Nevšímal si jí, soustředěný kreslil do bloku, starý Playboy ležel na hromadě časopisů. Byla nerada, že je tady i Karel; chodila sem za Martou, chtěla, aby se oni postarala ženská. Dobře si všimla, jak ji očumoval, když se svlékla. Nijak zvlášť to nebolelo, bála se, že to bude horší. Marta měla lehkou ruku, když jí pravidelně otírala místo, kde předtím projela jehlou, cítila úlevu, která ji téměř uspávala. Zavřela oči.

„Není vám špatně?“ zeptala se Marta.

„Vůbec ne, je to skoro příjemný, lepší, než jsem si myslela.“

„Kdybyste se potřebovala napít nebo třeba chtěla pauzu, řekněte si, ještě to potrvá. To víte, pro krásu je třeba trochu trpět, jak se říká. Ale bude to stát za to, nebojte.“

Dívka se křivě usmála aznovu zavřela oči. Ta kytka, kterou přinesla mámě do nemocnice, byla žlutá, úplně stejná. Byla vprůhledné plastové krabičce, kterou položila na plechový stolek upostele. Máma měla orchideje ráda, říkala vždycky, že ženské se podobají kytkám, které mají rády. Společně se tomu smály. Itehdy se máma usmála, ikdyž popravdě řečeno, napadla ji spousta jiných rostlin, kterým se vtu chvíli podobala. Málem ji nepoznala, oteklou, bez vlasů, snepříjemně šedou kůží.

„To jsem potřebovala,“ řekla. „Trochu barvy tady vtý bílý všude kolem.“

„Vypadáš dobře, mami.“

„Prosím tě, dobře vypadá člověk, když tady nemusí bejt, mně připadá, jako by mě při tom řezání taky přemalovali. Abych jim nerušila prostředí.“

„Ale staraj se dobře, ne?“

„Co člověk může potřebovat? Musím bejt ráda, že žiju, adoufat, že se ta potvora nerozlezla nikam dál. Letos je splavkama utrum.“

Nemůže na tom být tak zle, když myslí na léto uvody, myslela si tenkrát. Otci jen zavolala, že máma je vpořádku. Jemu to stejně bylo jedno, nežil snimi od jejích pěti let, když se dozvěděl, co jí je, zeptal se, jestli se kněmu nechce odstěhovat, aby nebyla sama, když je máma teď ve špitále. Jenže máma se nedožila ani léta. Když ji viděla naposled živou, byla už jen kost akůže, obrovské vyděšené oči jí vystupovaly zobličeje, jako by každou chvíli měly vypadnout.

„Vypadáš dobře,“ řekla jí, ale tentokrát se už nedočkala odpovědi. Orchidej vkrabičce na stolku byla už skoro shnilá, bez barvy, sebrala ji při odchodu zpokoje apřed nemocnicí vyhodila do koše. Pohřeb zařizoval otec — jen oni dva amámini rodiče, odbyli to bez slz ani ne za hodinu.

Pochopila, že je potřeba dělat si radost hloupostmi. Chci být pěkná holka; hadříky, tenhle obrázek, solárko… Protože máma pořád čekala, ani nevěděla na co anejspíš se nedočkala. Vždycky jen tvrdila, že chce, aby ona byla šťastná. Otec otakových věcech nikdy nemluvil, měla jen pocit, že si neví rady stím, že ji má najednou vedle sebe. První týdny po pohřbu byl nepřirozeně ochotný kčemukoliv, co navrhla, vymýšlel pro ni zábavu, okterou nestála, když to pochopil, stáhl se asnažil se mluvit sní opraktických věcech. Během jediného víkendu ji přestěhoval zmatčina bytu ksobě, uvolnil jí svoji pracovnu, koupil jí nový nábytek.

Spolužáci, kamarádky ze spinningu, jako by se vtěch dnech ztratili ze světa. Prostě nevolali, nepsali, ve škole sotva pozdravili abezradně se šli dál. Smrt knim prostě ještě nepatřila, jako donedávna nepatřila kní. Umírali staří lidé arockové hvězdy se zlatou ranou vžíle, umíraly podvyživené děti kdesi vAfrice. Byla najednou sama apřekvapilo ji, že jí to nevadí. Jako by vsobě nalezla skrytý prostor, který začala vyplňovat sama sebou. Pokaždé se večer ve sprše postavila nahá před zrcadlo aprohlížela se. Kůže rozpálená horkou vodou získala nepřirozeně rudou barvu, vobličeji se potila, pot jí stékal do očí, dlaněmi si přejížděla po bocích aprsou, zatahovala břicho. Itakové mladé tělo může umřít aneexistuje hodina, ve které by se taková věc nemohla stát. Došlo jí, jak je takové vědomí strašné ajak těžké bude se ho zbavit. Představovala si sebe před tím zrcadlem den po dni, za deset, dvacet let.

„Prosím tě, ona snad usnula,“ zaslechla zdálky Martin hlas. Otevřela oči azdvihla hlavu.

„Ne ne, jen jsem se zamyslela, jsem vpořádku.“

„Teda, to musí bejt myšlenky, vypadala jste jako vnějakým transu, až jsem se lekla.“

„Můžu se na něco zeptat? Neurazíte se?“

„Klidně.“

„Jste zdravá? Promiňte, já vím, že to zní divně, ale není to nic osobního. Jen bych to ráda věděla.“

„Jestli jsem zdravá? No, asi jo. Jsem tlustá azdravá.“ Karel odložil blok aposlouchal.

„Avaše matka? Ta je taky vpořádku?“

„Co vím, má vysokej tlak. Proč se ptáte? Vy ji znáte? Děje se něco, očem bych měla vědět?“

„Ale ne, jen… zajímalo by mě, kdyby se něco stalo avy jste oni přišla, co byste udělala, abyste na ni nikdy nezapomněla? Něco jen pro sebe, víte?“ zeptala se srukama pod bradou.

Bzučení ustalo, Marta se posadila vedle na gauč. „Na svoji mámu bych přece nemohla zapomenout, to nejde.“ Co to má znamenat? pomyslela si. Je divná…

„Já vím, myslím, co byste udělala, abyste ji měla ssebou pořád. Víte, jak to je. Nejdřív její obličej vidíte před sebou každou minutu, pak aspoň jednou za den, pak už si musíte vyvolávat všechny společný hezký chvíle, který jste měly, anakonec si na ni vzpomenete tak oVánocích akdyž na ni přijde řeč. Co byste teda udělala vy, aby se to nestalo?“

„Nevím, možná bych usebe nosila něco, co jí patřilo. Nebo bych si dala její fotku do peněženky. Proč se ptáte? Má to něco společnýho stímhle?“ dotkla se dívčího ramene abála se, co odpoví. Doteď to byl jen jeden zmnoha obrázků na jednu zmnoha mladých holek, nic víc. Je profesionál, nevyptává se, nechce vědět nic zbytečného. Tahle se chová trochu divně, neušlo to ani Karlovi.

„Tak trochu… Takhle nějak vypadala poslední kytka, kterou jsem mámě donesla do nemocnice.“

„Aha, tak to doděláme,“ rázně přetřela mastí obrázek apřístroj zase zabzučel. Proboha, hlavně ať už nemluví, nechci nic slyšet. Květina se jí rozrůstala pod rukama, vtomhle byla dobrá, rýt lidem do kůže anedopustit, aby se dostali pod tu její. Za půl hodiny tady má padesátníka smotorkou, bude to nějaká pitomost „osíle asvobodě“, možná přijde imanželka, která mu na to na stará kolena kývla. Bude dobrá nálada, chlap, povede sKarlem řeči oženských ají bude koukat do výstřihu, možná rovnou přihrčí na tý svojí starý nový kraksně, sramenama vkůži anacpaným poklopcem.

„Víte, já mám trochu strach,“ řekla dívka najednou.

„Strach? Jakej strach? Zčeho?“

„Máma byla mladá, zdravá, hezká. Takovej ten typ, kterej si jen občas postěžuje, že ho bolí záda od sezení vkanceláři aspraví to masáž — anajednou si umře. Atakovou si ji budu pamatovat, mladou, pěknou. Napadlo mě, co kdyby se něco podobnýho stalo mně. Ne teď, za pár let, co já vím. Víte, kdo si bude pamatovat mě? Já si totiž našla taky bulku akvůli mámě vím, jakej to může vzít konec. Bojím se jít kdoktorovi, co mi řekne, rozumíte?“

Strojek se zastavil. „Vy jste si něco našla? To ale musíte kdoktorovi, co nejdřív! Tohle není nic krozmejšlení…“ řekla Marta. Do prdele, proč nejsem potichu, proč se do toho vůbec pletu, nic mi do ní není, cizí holka…

„Hele,“ ozval se najednou Karel, „tohle jsou zbytečný řeči, který nikam nevedou. Ty si tam prostě dojít musíš, to je jasný. Jestli tam nepůjdeš, co bude? Jen se budeš takhle klepat apřemejšlet, co tam máš. To je blbost. Prostě zavolej, domluv se, objednej se. Atátovi nic neříkej, akorát by se bál. Bude to vpořádku, uvidíš.“

Podívala se na něj vyplašeně. On je tu taky, skoro na něj zapomněla. Aposlouchal, všechno slyšel.

„Má pravdu,“ řekla Marta. „Tohle dokončíme avy pak uděláte, co vám řekl. Nemusíte bejt jako vaše matka, vůbec nemusíte. Věci nejsou daný tím, čeho se bojíte, ale tím, co uděláte.“ Sešlápla pedál, poslední okvětní lístek dostával svůj tvar, spěchala, nejradši by to všechno zahodila anechala ji jít. Naposledy přetřela obraz mastí anakonec přelepila gázou. „Tak,“ ulevila si, „až přijdete příště, povíte mi, jak to dopadlo. Adopadne to dobře, věřte mi. Příští tejden zavolejte, domluvíme den, kdy to dotáhnem.“

„Dobře,“ přikývla. „Amoc děkuju.“ Rychle amlčky se oblékla askoro neslyšně proplula dveřmi. Marta ještě chvíli hleděla ke vchodu. Dveře jsou nepříjemně bílé, napadlo ji; jsou jako ze špitálu, musíme na ně něco pověsit.

„Takhle jsem si to teda nepředstavovala,“ řekla tiše Karlovi, ale dívala se jinam. „Kolik je hodin?“

„Bude pět.“

„Za chvíli je tu ten chlap smotorkou, nechceš si ho vzít ty? Já si potřebuju udělat salát.“

„Jdi do prdele se salátem,“ zasmál se Karel. „Skočím ti křezníkovi pro něco pořádnýho aty si zatím vyřídíš motorku.“

„Asi jo, jsem slabá jak moucha…“

Table of Contents

Titul

Copyright

VICTOR JE VÍTĚZ

ORCHIDEJ