alena

mornštajnová

tiché roky

Brno 2019

© Alena Mornštajnová, 2019 (elektronické vydání)

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2019

ISBN 978-80-7577-921-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-922-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-923-6 (Formát MobiPocket)

Obsah

prolog

1 / dcera

2 / otec

3 / dcera

4 / otec

5 / dcera

6 / otec

7 / dcera

8 / otec

9 / dcera

10 / otec

11 / dcera

12 / otec

13 / dcera

14 / otec

15 / dcera

16 / otec

17 / dcera

18 / otec

19 / dcera

20 / otec a dcera

prolog

Na babičku mám dvě vzpomínky. První je rozmazaná a nejasná. Jsem ještě úplně malá. Stojím v našem domě pod schodištěm, dlaždice mě studí do bosých nohou a shora se na mě snášejí barevné kousky oblečení. Plují vzduchem, zachytávají se o zábradlí a dopadají mi k nohám. Babička pobíhá okolo, sbírá svetry, punčochy, sukně, spodničky a obrovské kalhotky s nohavičkami a bez ladu a skladu je cpe do tašky. Rozběhnu se a začnu taky sbírat. Když babičce podávám bílé kombiné, podívám se na ni a vidím, že jí po tvářích tečou slzy.

Od té doby vím, že i dospělí pláčou.

Druhá vzpomínka je úplně jasná a předcházela jednomu z nejdůležitějších rozhodnutí, jaká jsem v životě udělala.

Na nemocniční posteli leží žena. Že je to babička, vím jenom proto, že mi to řekl otec. Oči má přivřené, ale nespí. Hrudník se jí zvedá sípavým dechem a papírová kůže na rukou je zbarvená rudofialovými skvrnami. Snažím se dýchat jen mělce, protože vzduch v pokoji je nasáklý pachem moči, potu a dezinfekce. Zadívám se do pobledlého obličeje, jestli poznám ženu ze své dětské vzpomínky. Babička otevře oči a zahledí se na mě.

„Blanko, Blaničko.“ Usměje se.

Jmenuju se Bohdana. Zmateně se obrátím k otci.

„Blaničko,“ zopakuje babička, ale když zavrtím hlavou, otec mi sevře paži.

Podívám se na něj.

Uhne očima.

„Blanka byla její sestra,“ řekne netrpělivě. „Už umřela.“

Vím, že lže. Prozradil mi to uhýbavý pohled a záblesk předchozí vzpomínky.

Protože když tehdy babička sebrala poslední kousek prádla, narovnala se, utřela si slzy a vykřikla nahoru do schodů: „Vyháníš mě. Všechny od sebe vyháníš. Blanka tady taky není kvůli tobě. Nakonec zůstaneš sám.“

Babička žila ještě další dva měsíce, ale otec mě už na návštěvu do léčebny nevzal.

Bylo mi třináct, když jsem v páchnoucím pokoji se čtyřmi lůžky, na nichž v léčebně dlouhodobě nemocných podřimovali léky omámení pacienti, zahlédla i svůj konec a pochopila, že lidé okolo mě prožili dny, které ovlivnily to, jak žijí a jací jsou dnes. Že i moje rodina má svou historii. A že o ní nic nevím.

A tehdy jsem se začala ohlížet do minulosti a vrývat si do paměti současnost.

Stala se ze mě sběratelka vzpomínek. Do velkého červeného sešitu s modrými linkami jsem si začala zapisovat své myšlenky a všechny události, které nás potkaly, třebaže se v tu chvíli zdály docela bezvýznamné. Teprve ve šňůře plynoucích let se ukázalo, že cokoli se stalo, bylo důležité, protože tak jako mávnutí motýlích křídel může vyvolat tajfun na druhém konci světa, tak i pouhé slovo mnohdy raní a poznamená vztah dvou lidí navěky.

Někdy jsem za den popsala celé stránky, jindy jsem po dlouhé odmlce napsala jen pár řádků, ale pokaždé jsem měla na mysli toho, komu byly mé zápisky určeny. Člověka, který se ztratil v oné minulosti, o níž jsem nic nevěděla, a kterého jsem moc, moc potřebovala.

1 / dcera

Náš dům stojí na kraji města na konci slepé ulice. Za zahradou zarostlou starými stromy, nestříhanými keři a zřídkakdy kosenou trávou je jen prašná polní cesta, louka a nekonečný les. Plot i stěny domu jsou porostlé břečťanem, takže při pohledu z opačného konce ulice dům splývá s okolím a je těžké ho postřehnout. Ale když přijdete blíž, vidíte ho.

Je velký a pevný a tmavá okna se ze zelených listů na příchozí dívají, jako kdyby je pozorovala a zkoumala, jestli jsou hodni projít železnou brankou, vstoupit do předzahrádky a po dlážděném chodníku, jehož spárami prorůstá mech a tráva, dojít ke třem kamenným schodům vedoucím ke vchodovým dveřím.

Zvenčí se dům podobá mému otci. I on zdánlivě splývá s okolím, ale jakmile se k němu přiblížíte, vidíte jeho velikost, cítíte jeho sílu a pronikavý pohled.

V jednom se ale otec od našeho domu liší. Když dům otevře dveře, překvapí vás světlem, vstřícností, útulností a konejšivým pocitem domova. Otec své dveře nikdy neotevírá. Vůbec netuším, co se za nimi skrývá.

Náš dům je kouzelný. Vím to, protože čtrnáctého září devatenáct set osmdesát, kdy jsem se narodila, uplynul přesně rok a den, co se do něj rodiče nastěhovali. Otci bylo hodně přes čtyřicet a mamince jen o pár roků méně. Narodila jsem se po dvaceti pěti letech manželství a vyrůstala jsem jako jedináček. Na rub jedné z mých prvních fotografií maminka napsala, že jsem zázrak a dar z nebes.

Pro otce jsem byla přítěží.

Když s námi bydlela Běla, dům voněl levandulí, lepidlem a připáleným jídlem. Ty tři vůně patřily k Běle stejně jako oči barvy čerstvě umleté kávy a vlasy v odstínu hořké čokolády, zastřižené do účesu, kterému říkala mikádo, ale který ve skutečnosti vypadal, jako kdyby si vlasy sama ustřihla podle hrnce. Běla ten účes považovala za velice francouzský. Přestože francouzsky neuměla ani slovo, měla slabost pro všechno, co s Francií souviselo. Odtud zřejmě pramenila i její láska k levanduli.

Fialovomodré levandule kvetly na záhoncích lemujících chodník k domu, v mísách u schodiště i v truhlících na okenních parapetech. Bělina víra ve všemocnou sílu levandule byla neotřesitelná. Tvrdila, že levandule odpuzuje dotěrný hmyz a chrání oděvy před moly. Šatní skříně prokládala pytlíčky se sušenými květy a tvářila se, že neslyší, jak otec nadává, že mu košile, svetry a kalhoty smrdí jako nějaké lehké ženské. Levandulovým olejem léčila otcův smutek, svou nespavost a má rozbitá kolena. Tvrdila, že levandule zlepšuje trávení a pomáhá proti nadýmání. Přimíchávala ji do džemů, vkládala do dóz s cukrem, přidávala do jídla a vyráběla z ní ocet i zmrzlinu.

Dům byl pro nás velký. Některé pokoje jsme vůbec nepoužívali, jen občas jsme s Bělou utřely prach, vytřepaly závěsy a vysály koberce, aby se do neobydlených místností nenastěhovali pavouci a jiní nezvaní hosté, ale Běla si přesto za své království zvolila kuchyň. Ne že by ráda vařila — přes veškerou snahu a důmyslné přísady ve stylu francouzské kuchyně každé Bělino jídlo chutnalo stejně, tedy připáleně. Vybrala si ji, protože právě v přízemní kuchyni přicházelo širokými okny dovnitř nejvíce světla a stál tam největší stůl v celém domě.

Běla velký stůl potřebovala. Trávila u něj celé hodiny vystřihováním, malováním, lepením a skládáním. Vyráběla koláže nejrůznějších barev a vzorů s obrazy snových krajin a portréty lidí, které se při pohledu zblízka roztříštily na stovky barevných obrazců. Všude byly hromady barevných papírů a odstřižků, a tak jsme museli jíst v sousedním obývacím pokoji.

Otec si stěžoval, že je v kuchyni nepořádek a že kvůli přenášení hrníčků s čajem a talířů s polévkami a omáčkami je celý dům pobryndaný a koberce samý flek.

Když otcovo brblání nabylo na síle a občas se ozvalo i ostřejší slovo, Běla s povzdechem shrnula papíry, nůžky a lepidla do krabic a jedli jsme v kuchyni, dokud nás výstřižky zase nevyhnaly do obýváku.

Bělina záliba ve vyrábění, která otci tak vadila a kterou jsem já zbožňovala, by se nezasvěcenému člověku mohla zdát zvláštní, ale měla své opodstatnění. Běla nejenže vyráběla koláže, ale protože byla učitelkou v mateřské škole, tvoření bylo i součástí práce, která se v jejím případě, pravda, poněkud vymkla kontrole.

Přestože v jiných ohledech byla spíš neposedná a nesoustředěná, stále něco hledala a pro jednu věc zapomínala na druhou, do koláží nebo přípravy práce pro děti se často zabrala tak, až zapomněla, že právě vaří brambory či rýži, peče kuře nebo sekanou nebo že je potřeba promíchat omáčku, a ze zaujetí ji vytrhl teprve pach spáleniny. V tu chvíli odevzdaně odložila nůžky, odsunula židli, s povzdechem se pokusila napravit, co se ještě dalo, a v duchu se připravila na uštěpačné poznámky mého otce.

Toho odpoledne, kdy jsme přijeli z návštěvy nemocné babičky, jsme už před domem cítili připálené mléko. Otcovo nakrabacené čelo se zamračilo ještě víc a koutky úst se mu svezly dolů. Zabouchl za sebou dveře hlasitěji, než bylo nutné, a mě napadlo, že bude lepší, když se s Bělou jen přivítám mezi dveřmi a zavřu se do svého pokoje. Měla jsem hlavu plnou vlastních myšlenek a pochyb, které ve mně vyvolala babiččina slova, a nechtěla jsem poslouchat otcovy zlé poznámky a dívat se, jak Běla pokorně snáší své ponížení.

Běla seděla u kuchyňského stolu, ruce zamazané od lepidla, a připevňovala křídla, očka a zobáčky k barevným tělíčkům papírových ptáčků. Pár hotových skládanek zavěsila na lustr nad stolem. V průvanu přicházejícím z pootevřených dveří se ptáčci rozhoupali a roztočili a vypadali, jako kdyby Běle poletovali nad hlavou a hledali místo, kam slétnout.

Zapomněla jsem na svůj úmysl v tichosti se vypařit, posadila jsem se ke stolu, vzala šablonu a pustila se do obkreslování a vystřihování barevných křidélek.

„Co to tady zase smrdí?“ Otec se ani nenamáhal pozdravit.

Běla se nenechala vyvést z míry.

„Chtěla jsem vám k svačině připravit pudink a asi jsem ho trochu připálila.“

„Asi. Trochu.“ Otec si pohrdlivě odfrkl a rukou se ohnal po papírovém ptáčkovi plujícím vzduchem. Přetrhl nit, na které visel, a strhl ho na zem. „Kdybys raději dělala něco pořádného.“ Otočil se a zabouchl za sebou dveře.

Viděla jsem, jak Běla naprázdno polkla a stiskla nůžky o něco pevněji.

„Tatínek je smutný,“ řekla, aniž se na mě podívala. Jen ona o mém otci mluvila jako o tatínkovi. Smutný, nešťastný, unavený, přepracovaný — to byla slova, kterými Běla svého manžela omlouvala, a já jsem jí ráda věřila.

Ale tou dobou jsem přestávala být dítětem a pootevírala jsem dveře do světa dospělých. Zadívala jsem se na ni pozorněji a poprvé jsem si všimla, že tělo říká něco jiného než slova. Ramena měla svěšená, strnule se usmívala a oči jí plavaly v slzách. Dostala jsem strach.

Přestože jsem Bělu oslovovala jménem a nikdy jsem jí neřekla maminko, byla tou nejlepší matkou, jakou jsem mohla mít. Dávala mi lásku a pocit bezpečí, byla mým štítem před otcovými špatnými náladami i okolním světem. Najednou se můj pocit bezpečí začal vytrácet. Co když otec Bělu svým chladným chováním od sebe odežene? Co když Běla bude mít dost nelítostných poznámek a života vedle muže, který vyhnal vlastní matku a neumí mít rád ani svou dceru?

Z otcova pokoje se ozvala hudba. Dvořák, toho si pouštěl pokaždé, když byl rozmrzelý. Zavřel se ve svém pokoji, položil desku na gramofon a posadil se do křesla s vysokým opěradlem.

Jednou, když mi bylo asi osm, jsem vklouzla do pokoje za ním a posadila jsem se na koberec vedle křesla. Tóny hudby naplňovaly místnost a létaly vzduchem jako Bělini papíroví ptáčci. Zavřela jsem oči a vznášela jsem se s nimi. Najednou hudba umlkla. Otec si mě všiml, beze slova vypnul gramofon, vzal mě za ruku a odvedl do kuchyně.

„To nemůžu mít ani chvíli klid?“ vyštěkl na Bělu a postrčil mě k ní. Překvapeně se podívala nejdříve na mě a potom za odcházejícím otcem.

„Vždyť chtěla jen poslouchat,“ řekla vzdalujícím se zádům.

Ano, chtěla jsem poslouchat a taky jsem měla pocit, že hudba je něco, co máme s otcem společné, a já jsem přece potřebovala patřit do jeho světa… Ale neuměla jsem tu myšlenku vyjádřit, a tak jsem jen stála, připadala si provinile, a nevěděla jsem proč. Běla odtrhla pohled od zavřených dveří, pohladila mě po vlasech a pustila rádio.

Když jsem teď seděla u stolu a pozorovala barevné ptáčky, začaly se mi před očima vynořovat desítky podobných vzpomínek a najednou mě napadlo, že můj otec není a nikdy nebyl dobrý manžel a Běla je u nás nešťastná.

Natáhla jsem se po misce s pudinkem a zabořila lžičku do třaslavé žluté hmoty. Usmála jsem se na Bělu a ukázněně jsem spořádala celou porci připáleného pudinku.

V tu chvíli bych udělala úplně všechno, abych Bělu potěšila.

Vystřihovala jsem poslední papírovou slunečnici a přemýšlela, jak od Běly vyzvědět něco víc o tom, jak naše rodina žila, než se přestěhovala do zeleného domu na konci ulice a než jsem se narodila já. Leželo mi to v hlavě celou cestu z nemocnice. Přestože Běla povídala ráda a často mi vyprávěla o svém domově, sestře i matce, o otcově rodině nemluvila.

Babiččino přeřeknutí, otcovo chladné chování a Bělina nechuť mluvit o některých věcech z minulosti se mi najednou spojily a mě napadaly děsivé možnosti. Co když mě maminka adoptovala a pak, když už tady nebyla, zbyla jsem otci jako nechtěný přívažek…?

Ale lidem ve věku mých rodičů by miminko k adopci nejspíš nedali. Nebo mě unesli? Je možné, že někde žijí moji skuteční rodiče a hledají mě?

Úzkostí se mi sevřel žaludek, ale pak jsem si uvědomila, že jsem otci podobná. A s přibývajícími roky stále podobnější. Ale nenamlouvala jsem si to jenom?

Z horního patra k nám doléhaly tóny klavíru a houslí a mě napadaly další otázky. Proč se rodiče po více než dvaceti letech manželství přestěhovali stovky kilometrů od rodné Prahy? Jak je možné, že jsem se brzy nato narodila já?

Pomohla jsem Běle uklidit poslední odstřižky a vytratila jsem se do obývacího pokoje. Usadila jsem se na koberci před nízkými dřevěnými sekretáři a povytáhla horní zásuvku. Věděla jsem, že někde uvnitř ní se skrývají rodné listy, oddací list mých rodičů i novější potvrzení o sňatku otce s Bělou. Ležely v krabici od bonboniéry. Zdálo se mi, že ještě voní po višních v čokoládě vyobrazených na víku. Opatrně jsem krabici položila na zem, ale než jsem ji stihla otevřít, vešla do pokoje Běla. Pohladila mě po vlasech a přisedla si ke mně.

„Hledáš něco?“

Zavrtěla jsem hlavou. Nechtěla jsem, aby Bělu nebo kohokoli jiného napadlo, že mám podezření ohledně svého původu. Běla se dál nevyptávala, a tak jsem zalovila v krabici s rodnými listy a našla ten svůj. Zdál se naprosto v pořádku. Vrátila jsem úřední papír do obálky a ze dna zásuvky jsem vyndala hromádku fotografií. Svatební fotografie mých rodičů, pár černobílých momentek z doby, kdy jsem byla ještě malá. Jednu po druhé jsem si je prohlížela a bylo mi čím dál podivnější, že kromě rodičů nikoho nepoznávám. Proč k nám nikdy nepřijeli žádní strýčkové a tetičky, proč jsem neznala žádné bratrance a sestřenice? Rozhrnula jsem fotografie po podlaze a snažila se v obličejích těch neznámých lidí najít nějaký svůj rys, náznak podoby.

Hudba v prvním patře utichla.

Zdálo se mi to, nebo Běla opravdu znejistěla? Začala sbírat fotografie a strkat je zpátky do zásuvky. Poposedla jsem si a nenápadně jsem pod tričko strčila skupinovou svatební fotografii.

„Pojď,“ řekla Běla, zvedla se a zaklapla zásuvku. „Tatínek dnes nemá moc dobrou náladu. Raději uklidíme kuchyňský stůl, aby se zbytečně nezlobil.“

Společně jsme naskládaly hromady tvrdého papíru, šablon, látkových odstřižků, pastelek a lepidel do krabic a Běla je odnesla do pokojíku za kuchyní. Obě jsme věděly, že do dvou tří dnů bude nepořádek zpátky, ale nechtěly jsme otci dát záminku k jedovatým poznámkám.

Otec sešel do kuchyně, rozhlédl se a posadil se ke stolu.

„Obložené chleby,“ řekl. „Na tom se vážně nedá nic pokazit.“

Běla se zasmála, jako kdyby pronesl podařený vtip.

„Rajčata na salát jsem dostala od Bémových. Letos je prý dobrá úroda.“

„Hm,“ zabručel otec a po celou dobu večeře už nikdo neřekl ani slovo. Byla jsem nacpaná pudinkem, a tak jsem jen uždibovala chleba a přemýšlela o fotografii, která se mi pod tričkem lepila na tělo. Při první příležitosti jsem se vytratila do svého pokoje.

Posadila jsem se k psacímu stolu a pozorně jsem si prohlížela obličeje svatebčanů. Z kuchyně ke mně dolehl tichý hovor. Pak otcův hlas zesílil, tempo Bělina tlumeného hlasu se zrychlilo a nabylo chlácholivý tón. Otec něco vztekle vykřikl a potom už bylo ticho.

Po chvilce jsem slyšela, jak otec stoupá po schodech ke dveřím své pracovny. Pro jistotu jsem zastrčila fotografii pod knihu, ale tušila jsem, že je to zbytečné. Otec do mého pokoje skoro nechodil. Až okolo deváté přicházela Běla. Když jsem byla malá, četla mi pohádky. Teď už jsem četla sama a četla jsem hodně, ale přesto se za mnou každý večer zastavila a před spaním mi přečetla kousek z knihy, kterou jsme spolu vybraly. Byla to naše společná chvilka na konci dne, náš rituál, na který jsme se obě těšily.

Dveře otcova pokoje se s klapnutím zavřely. Vytáhla jsem fotografii a podívala se na rubovou stranu. Úhledným rukopisem na ní byla ve dvou sloupcích vedle sebe napsaná jména. Už jsem věděla, kde s pátráním začnu. Zajdu na poštu, v pražském telefonním seznamu vyhledám adresy lidí z fotografie a napíšu jim dopisy. Najít je po téměř čtyřiceti letech bude těžké, ale snad se mi někdo ze svatebních hostů ozve.

Druhý den ráno vedla moje první cesta do obývacího pokoje. Tiše jsem za sebou zavřela a zamířila jsem k zásuvce s fotografiemi. Byla zamčená a klíč byl pryč.

První týden školy jsme končili brzy. Pošta stála hned proti škole, a tak jsem měla dost času vyjít do schodů a zabočit do velké haly s deseti přepážkami. Uvnitř byl příjemný chládek, ale já jsem byla nesvá a těžce se mi dýchalo, protože neznámá místa — a natož neznámá místa plná cizích lidí — nemám ráda a vyvolávají ve mně úzkost. Z police u vchodu jsem si vzala telefonní seznam s pražskými čísly, posadila jsem se na krajíček koženkou potažené lavice k umakartové desce stolu k zákazníkům, kteří vypisovali složenky a dodejky, a podle soupisu dvaceti sedmi jmen na zadní straně svatební fotografie jsem se pustila do vyhledávání adres.

Nebylo to tak jednoduché, jak jsem si představovala. Několik jmen v seznamu vůbec nebylo a jiná tam byla několikrát. Lišily se jen adresy. Protože jsem nedokázala rozpoznat, který z hledaných Jiřích Hedrů, Mirků Zevadů, Janů Řeháků či Pavlů Suchých je ten pravý, vypsala jsem si adresy všech, jejichž jméno se opakovalo. Nakonec jsem měla čtrnáct jmen a dvacet tři adres. To by bylo, aby se mi alespoň někdo z nich neozval!

Nakoupila jsem dopisní papír, obálky a známky a doma jsem napsala dvacet tři stejných dopisů.

Jmenuji si Bohdana Žáková a píši Vám, protože ve škole jsme dostali za úkol vypracovat rodokmen a zjistit co nejvíce o minulosti své rodiny. Oslovuji touto cestou všechny příbuzné a známé a prosím je, aby mi napsali cokoli o rodině mého otce a rodině mé matky. Budu Vám vděčná za každou informaci. A pokud znáte adresu někoho, kdo by mi mohl pomoci, prosím o její zaslání.

Podepsala jsem se, připsala datum druhého září tisíc devět set devadesát tři a uvedla zpáteční adresu.

Napsání dvaceti tří dopisů mi zabralo celé odpoledne. Druhý den jsem je pečlivě nastrkala do poštovní schránky a v duchu jsem se připravila na příval zpráv. Aby spousta pošty na moji adresu doma nevzbudila podezření, budu muset běžet ze školy rovnou domů, říkala jsem si, a vybrat schránku dřív, než se Běla a otec vrátí z práce.

Celé dva týdny jsem pospíchala k našemu domu a netrpělivě odemykala schránku, ale žádný dopis nepřišel. Teprve na konci druhého týdne se jeden dopis vrátil jako nedoručitelný a po pár dnech další dva.

Několik dní nato přišel otec do mého pokoje.

„Poslyš,“ pravil, „vy máte do školy sestavovat nějaký rodokmen?“

Přistrčila jsem mu sešit do rodinné výchovy a otevřela ho na první straně. Zadíval se na pastelkami namalovaný košatý strom. Na konci každé větve stálo políčko se jménem. Datum a místo narození bylo vyplněné jen u mého jména a jmen mých rodičů.

„Tak proto ses hrabala v tom šuplíku,“ řekl a znělo to, jako kdyby se mu ulevilo. Pak se sklonil, vzal tužku a do prázdných políček vepsal jména. „Máš přijít rovnou za mnou a neobtěžovat cizí lidi. Nebo to po vás chtěli ve škole?“

Vzala jsem gumu a pečlivě umazávala jedno nevyplněné políčko. Mlčení má tu výhodu, že vás nikdo nemůže přistihnout při lži a každý si vaše mlčení vysvětlí po svém. Otec považoval moje pátrání za školní úkol, a tak jsem si mohla být naprosto jistá, že pravdu neodhalí. Nezajímalo ho ani, ve které jsem třídě, a na třídní schůzky chodila Běla.

Když se dveře za mými zády zavřely, v duchu jsem si gratulovala, že jsem se na podobnou situaci připravila a vyrobila falešný školní sešit. Někdo z adresátů mých dopisů musel zvednout telefon a upozornit otce, že se vyptávám na minulost naší rodiny.

Moje zvědavost ještě vzrostla. Proč by to dotyčný dělal, kdyby nebylo co skrývat? Zadívala jsem se na rodokmen a snažila se vymyslet, na koho ze svých příbuzných bych se měla zaměřit nejdřív. Otcovi sourozenci Doubravka, Rostislav, Hedvika, maminčini rodiče… Ale viděla jsem jen jména a nedokázala jsem k nim přiřadit žádné obličeje, žádný příběh.

Teprve uprostřed dalšího týdne jsem ve schránce našla obálku se svým jménem. Utíkala jsem nahoru a nedočkavě jsem ji roztrhla. Vyndala jsem přeložený bílý papír. Byly na něm napsané jen dvě krátké věty.

O tvém otci vím jediné. Je to svině.

Zírala jsem na ta slova naškrábaná rozmáchlým rukopisem s vlající vlnovkou nad písmenem „J“ a chtělo se mi brečet. Tak tohle si o otci někdo myslí? Najednou jsem se začala stydět, že se na ten papír dívám a že čtu, co je tam napsané. Zmuchlala jsem dopis do malé kuličky a zahodila ho do koše, ale pak jsem dostala strach, že papír někdo najde, rozbalí a přečte si ho. Honem jsem list vytáhla, roztrhala ho na malé kousky a ty jsem spláchla do záchodu.

V tu chvíli jsem litovala, že jsem byla zvědavá. Neměla jsem ty dopisy psát. Rodiče možná měli dobrý důvod odjet a zavřít dveře za minulostí. Možná jsem je teď pootevřela a to špatné, co chtěli nechat za sebou, si nás najde. Byla to chyba.

2 / otec

Byla to chyba, ale už se nedala nijak napravit. Budou mít další dítě. Rodička zavřela oči, opřela bradu o hrudník a znovu silně zatlačila.

Svatopluk přišel na svět uprostřed odpoledne na jaře devatenáct set třicet pět, po deseti hodinách úporného snažení.

„Nemají co do huby, a množí se jako myši.“ Tak zněla slova, která ho přivítala na svět. Kdejakou lidskou duši by kyselé uvítání znechutilo, ale novorozeněti to bylo očividně jedno.

Zato jeho táta dotčeně namítl: „Jaké myši, vždyť je to teprve druhý kluk. Ty dvě holky před ním se ani nedají počítat.“

Rodička ležela v posteli oddělené plentou od zbytku jediné místnosti, kterou rodina obývala v přízemí žižkovského činžáku, a čekala, až vyjde placenta. Tělo ji bolelo a hořké poznámky porodní báby i manželovy plytké odpovědi ji rozčilovaly. Už počtvrté během deseti let jí tělo rozervaly porodní bolesti, počtvrté se jí prsa nalévala mlékem, počtvrté ji trápilo pomyšlení, jak chudou rodinu, navíc ještě ožebračenou krizí, nakrmí, a ke všemu musela poslouchat skřehotání porodní báby. Co pořád má? Z čeho by žila, kdyby chudé ženské přestaly rodit?

„Je dlouhý a hubený jako had. Jak mu budete říkat?“ zeptala se bába.

„Svatopluk.“

Porodní bába vyprskla.

„Další vznešené jméno. No jo, vždyť nic jiného než jméno mu dát nemůžete.“

Proč si ta ženská myslí, že jí pomoc rodičkám v těžké hodince dává právo být neomalená? Svatoplukova matka už nechtěla víc slyšet, a tak naposled zatlačila, aby to měla za sebou a aby ta protivná porodní bába konečně vypadla. Mezi nohama jí proklouzl měkký bochník.

„Lůžko,“ vydechla.

Bába obešla plachtu, aby zkontrolovala, jestli placenta vyšla celá, a rodička si v duchu přísahala, že tohle dítě je už poslední. Ať si pan farář říká, co chce, byla rozhodnutá poslechnout všechny rady zkušených sousedek od pití čaje z rozmarýnu až k výplachům octovou vodou. Porodní bolesti by ještě vydržela, ale přítomnost rýpavé porodní báby už nebyla ochotná snášet ani minutu.

„Lůžko je celé a žádné velké krvácení taky nevidím. Je zbytečné, abych tady zůstávala. Stačí, když za ní občas zajde sousedka. Klidně můžete do hospody, teda jestli na to máte,“ zaryla si naposled bába a pak už rodička slyšela, jak manžel bábě nalívá pálenku… a ještě do druhé nohy — jako kdyby si to ta čarodějnice zasloužila —, vyplácí ji penězi, které naškudlili, a odchází spolu s ní, aby od sousedů přivedl děti. Kéž by šel raději do hospody, jako chodí všichni chlapi z ulice, a dopřál jí ještě chvíli klidu. Ale její muž do hospody nechodil. Leda na nějakou zpropadenou schůzi, z níž se vracel sice střízlivý, ale s hubou plnou keců o rovnosti a spravedlnosti. Ještě je dostane do maléru.

Vždyť ta porodní bába měla pravdu. Doubravka, Hedvika, Rostislav a teď Svatopluk. Naklonila se nad novorozeně spící vedle ní a pocítila nutkání vzít polštář a přitisknout ho miminku na obličej. Proč mít další děti, když víc než vznešené jméno jim dát nemůžete?

Kdyby měl malý Svatopluk vyslovit jediné přání, řekl by, že chce být jako táta. Mluvit jako táta — nahlas, zapáleně a přesvědčivě, chodit jako on — tedy vzpřímeně a rozhodně, sedět, jíst, pít a hlavně holit se jako táta.

Když táta nalil vodu do malého plechového umyvadla, v misce štětkou rozmíchal mýdlo do pěny a z koženého pouzdra vytáhl břitvu ostrou tak, že se o ni člověk mohl říznout, i když o ostří zavadil jen pohledem, Sváťa se usadil na dřevěné štokrle v koutě a zbožně pozoroval, jak dlouhými tahy osekává rezavé strniště.

Zatímco on tu proceduru miloval, matka ji nenáviděla. Holení bylo předzvěstí manželova odchodu na schůzi, odkud se vracel s hlavou plnou podivných myšlenek. Nejenže byly nebezpečné, ale byly proti Bohu. Jako kdyby nestačilo, že ona sama se zpronevěřuje Pánu tím, že se brání početí, a že se musí koukat na Svatopluka, který je každodenní připomínkou toho, kolikrát se ho během těhotenství snažila neúspěšně zbavit i jak blízko byla smrtelnému hříchu onoho dne, kdy se narodil.

„Kvůli soudruhům se holíš,“ stěžovala si naříkavým hlasem. Pak s podtónem, kterému Sváťa nerozuměl, ale který způsobil, že se nejstarší Doubravka za matčinými zády významně usmívala, dodala: „Máš se holit kvůli své ženě.“

Táta obvykle odpověděl, že by se kvůli ní i oholil, kdyby o něj stála, načež se rozvinul rozhovor, jehož smysl Sváťovi unikal, ale pokaždé skončil tím, že táta práskl dveřmi a matka dloubla Sváťu do zad a řekla: „Co ty se na něj koukáš jak na svatý obrázek? Jdi radši překážet někam jinam.“

I na to byl Sváťa zvyklý. Pronajatý pokojík v žižkovském činžáku byl pro šest lidí malý a starší sourozenci už byli na rozdíl od něj alespoň trochu k užitku — i pomalá Hedvika škrábala brambory a zametala podlahu —, a tak mu ani nepřipadalo divné, že matka vždycky vystrčí ven jen jeho.

Vyběhl na ulici a v bezpečné vzdálenosti doprovázel tátu až k hospodě, kde se konala schůze. Když táta zmizel ve dveřích, Svatopluk se otočil a vracel se zpátky. V zimě rychle, aby se zahřál, a v létě loudavým krokem zacházkou zahradní čtvrtí na Vinohradech. Chodil tudy, protože v teplých dnech bývalo okno v přízemí patrové vilky pootevřené, a v horkých dnech dokonce otevřené úplně dokořán, a z něj se do ulice nesla hudba. Někdy nezkušené prsty jen vyťukávaly na klavíru nudná cvičení, ale když měl Svatopluk štěstí, linuly se z okna melodie, které mu stiskly hruď, až se nemohl nadechnout, a pak se lehce vznesly do korun stromů a dál k oblakům. Posadil se na plot, zavřel oči a stoupal k nebi spolu s nimi.

Zatímco tátu Svatopluk obdivoval a viděl v něm hrdinu bojujícího za spravedlivý svět — něco jako mušketýra nebo zbojníka, který bohatým bere a chudým dává —, od matky cítil podivný odstup. Jako kdyby z ní vyzařovala odpudivá síla, která mu nedovolovala se k ní přitisknout ani ve chvílích, kdy objetí potřeboval. Matka v sobě měla chlad a věcnou tvrdost, kterou jí Svatopluk nemohl mít za zlé, protože správně vytušil, že bez určité zatvrzelosti se ve světě chudých přežít nedá.

Ale ode dne, kdy matku viděl, jak v kyblíku za domem utopila kotě, se nemohl zbavit dojmu, že kdyby to bylo nutné, utopila by i jej. Nikdy nikomu neřekl, co udělala, ani Hedvice, která vyhublé kotě předešlého odpoledne našla na ulici a nachystala mu pelíšek ze starého hadru. Když kotě zmizelo, několik dní je zoufale hledala. Prozkoumala všechny okolní dvorky, prolezla sklepy, obtěžovala sousedy i kolemjdoucí dotazy a tátu udolala nekonečným naříkáním a pofňukáváním natolik, až jí slíbil, že přinese jiné.

Svatopluka při představě dalšího mrtvého mláděte zamrazilo. Ale matka se rázně rozkřikla: „To ať tě ani nenapadne. Nebudu plýtvat mlíkem na kočku, když nemám dost ani pro děti.“ Pak se obrátila k Hedvice: „A ty už toho nech, nebo ti jednu vrazím, abys měla proč řvát.“

Hedvika byla mdlejšího rozumu, ani do školy ji kvůli tomu nevzali, říkali, že by to bylo zbytečné, že by ostatní děti jenom zdržovala, ať ji dají do pomocné školy, tam že si s ní budou vědět rady. Matka se tehdy urazila, prohlásila, že Hedvika je sice pomalejší, ale než aby chodila do školy pro hlupáky, kde by se stejně nic nenaučila a ostatní děti by jí jen ubližovaly, ať raději zůstane doma a pomáhá v domácnosti. Co vlastně ženská potřebuje umět? Trochu počítat, aby ji v krámě neošidili, a možná trochu číst, ale vážně jen trochu, protože noviny jsou pro chlapy a knihy a časopisy jen pro slečinky.

O co byla Hedvika hloupější, o to byla hodnější a důvěřivější. Možná proto ji matka měla ze všech svých dětí nejraději. Věděla, že Hedvika v ní vidí jen to dobré a miluje ji takovou, jaká je. Brala Hedviku jako svůj kříž, věděla, že se o ni bude muset starat až do konce svých — nebo Hedvičiných — dní, a tudíž péčí o ni snad odčiní své hříchy, a až stane před tváří Boží, Pán se na ni nebude dívat tak přísně.

Ale i její láska k Hedvice měla své hranice a Hedvika to věděla, protože matka nešla pro pohlavek nikdy daleko.

Hedvika naposledy vzdychla, vyčítavě se podívala na tátu, proč se jí nezastal, a šla se odevzdaně schoulit k Doubravce.

K nejstarší sestře se často uchyloval i Svatopluk. Byla to Doubravka, kdo mu foukal rozbitá kolena a oplachoval je čistou vodou, to ona mu před spaním vyprávěla pohádky, i když některé byly tak strašidelné, že ho v noci budily ze snů.

Matka na takové zbytečnosti neměla čas. Uklízela ve třech činžácích v ulici, aby rodině zajistila alespoň nějaký příjem, když byl manžel bez zaměstnání, což se stávalo docela často. Táta byl sice pracovitý, ale také věděl, že člověk by měl být za svou práci spravedlivě zaplacen. O spravedlnosti, dobré mzdě, zdravotním pojištění a placené dovolené vyprávěl i spolupracovníkům, čímž si proti sobě popudil nadřízené, a tudíž se v žádném novém zaměstnání dlouho neohřál.

„To musíš pořád vykládat ty svoje moudra? Aspoň je nevytrubuj v práci, když už konečně nějakou máš,“ radila mu manželka, ale bylo to zbytečné.

„Neříkám nic jiného než pravdu,“ odpověděl. „Někdo se jim postavit musí. Když budeme poslouchat jako stádo, nikdy to lepší nebude.“ S každým dalším slovem se rozhorloval a mluvil víc a víc nahlas. „Proč někdo jezdí v autě, a jiní nemají ani na chleba?“

Svatopluk se obdivně díval, jak se táta zvedá ze židle. Najednou se mu zdál veliký a nepřemožitelný.

„Třeba proto, že drží hubu a nenechají se po dvou týdnech vyhodit z práce,“ odsekla matka, popadla kýbl a režné koště a šla do vedlejšího domu umýt schody. „A ještě by mi přitáhl další kočku,“ sykla a vztekle za sebou práskla dveřmi. Chtělo se jí brečet, ale slzy nic nevyřeší, a tak alespoň přetáhla hadrem Rostislava, který měl tu smůlu, že se právě vracel ze školy. „Podívej se na to bláto, co za sebou necháváš! Kdo má po tobě pořád uklízet?“

Když matka odešla, otec sebral z věšáku sako, nasadil si klobouk a zavřel za sebou dveře. Svatopluk chvíli počkal a pak vyběhl na ulici. Tátu už nikde neviděl a do stísněného a kuchyňskými výpary načichlého bytu se mu vracet nechtělo. Rozhlédl se, ale žádný z kamarádů venku nebyl a na Frantu z prvního patra se Svatopluk bál písknout, aby nepřilákal matčinu pozornost. Docela určitě by pro něj vymyslela daleko užitečnější činnost, než bylo potulování po ulicích. Stáhl si čepici do čela, strčil ruce do kapes tak, jak to viděl u starších kluků, a vydal se směrem k zahradní čtvrti, aby zaujal své oblíbené místo na plotě. Třeba bude mít štěstí a okno do hudebního pokoje bude otevřené.

Válka všechno změnila. Přinesla s sebou nejistotu a strach, který se odrážel v chování, gestech, slovech i tónu hlasu všech dospělých. Lidé bezděčně mluvili tišeji a i při nevinných rozhovorech se ohlíželi přes rameno, jestli je někdo neslyší. Nikdo si nemohl být jistý, jestli si s ním soused nebo známý, se kterým měl kdysi v minulosti spor, dodatečně nevyřídí účty a neudá ho z vymyšlených důvodů na gestapu.

Táta nastoupil v továrně, a přestože si doma stěžoval na všechno možné od dlouhé pracovní doby přes nízký plat až po mistra, měl tentokrát tolik rozumu, aby v práci mlčel. A na schůze už taky nechodil, protože veškeré schůzování bylo zakázáno.

Matce se ulevilo, ale jen do chvíle, než zjistila, že se manžel se svými kamarádíčky slízá dál, jak ho obvinila, když se večer vrátil a tvrdil, že byl v hospodě, přestože z něj nebyl cítit kouř ani pivo. Hlasitým šeptem, aby nevzbudila děti, které stejně spánek jen předstíraly, mu nadávala do nezodpovědných pitomců a pak ho zase prosila, ať je opatrný a nepřivede rodinu do neštěstí.

„Kdo má ten randál pořád poslouchat,“ brblala matka, „copak ta ženská nemá nic pořádného na práci? Není divu, že jí ten její občas nějakou šoupne.“