Jiří Padevět

Sny a sekyry

Brno 2019

© Jiří Padevět, 2019

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0109-0 (Formát PDF)

ISBN 978-80-275-0110-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-275-0111-3 (Formát MobiPocket)

Obsah

První příběh

Pan Krause

Jeruzalémský

Harald se díval

V chalupě

Alexandr Dejneka

Vždycky když

Alois odhodil

Hostinský nalil

Pokusil se

František

Student otevřel

Zahradní pěšina

Karlík se

Kapesníkem

Zamkl za sebou,

Vůbec nechápala,

Šel podél vlaku

Podrbal se

Vůně kávy

Zavřel za sebou

Déšť kreslil

Konvice

Vzbudila ho

Ponořil ruku

Přes plášť

Číšník si

Josef odložil

Ve voze

Sundal si čepici

Slunce se

Světlo se

Na jedné plaňce

Sledoval

Držela se

Tříska

Venku začalo

Světla autobusu

Snažili se

Opatrně točil

Mezi svými

Na hladině

Psací souprava

Slunce se

Stín švestky

Podíval se

Vítr rozhazoval

Podle kalendáře

Františka

Pod spodní cihlou

Hlas z rádia

Profesor

Včera odpoledne

Probudil se,

Snažil se rukou

Hans se opřel

Všech pět

Zvedl ze země

Drápy svítání

Snažil se

Vyskočila

Věděl, že

Napil se

Obě polobotky

Posunul si

Jedna bota

Do stěny kapličky

Zavřel těžké

Ministr Kopřiva

Točil kličkou

Co nejtišeji

Silnice

Vymotal se

Ministr Nejedlý

Antonín Novotný

Rozkvetlý strom

S funěním

Klepaly se

Jízdní řád

Otevřel okno

Na Tylově

Zasunul lopatu

Když se zbytek

Vztekle kopl

Obešel stodolu

Na vikslajvantovém

Klávesy psacího

Ediční poznámka

První příběh

se odehrává 28. října 1918, poslední 17. listopadu 1989. Mezitím spoustě lidí změnili život jejich sousedé, nebo dokonce přátelé, kteří podlehli příšerám nacismu a komunismu. Někteří k podlehnutí ani nátlak nepotřebovali, někteří se vzepřeli a zaplatili životem.

Pan Krause

se chvíli nechal unášet davem a pak se mu na nároží pokusil vymknout. Stálo ho to přišlápnutou botu, ale dav nechal za sebou. Oprášil si kabát a zjistil, že díra na lokti se zase trochu zvětšila. U domovních dveří chvíli hledal klíč, ale pak si všiml, že mezi křídly dveří je škvíra. Strčil do nich a ze tmy schodiště na něj zasvítily dvě oči. V leknutí udělal krok zpátky, a kdyby se nedržel kliky, nejspíš by se poroučel na dlažbu. Než noha dopadla na schod, došlo mu, že na temných schodech nesedí velká kočka, ale dítě. Noha se vrátila na práh domu a chlapec znovu zasvítil očima, ale i pozdravil. Pan Krause vyndal z kapsy sirky, skoro popaměti sundal z petrolejky ve výklenku začouzený cylindr a zapálil knot. Světlo pohladilo chodbu i chlapcovy vlasy. Kluk se posunul po schodu, aby pan Krause mohl projít nahoru ke svému bytu, a vesele mu zamával červenobílou vlaječkou, navlečenou na dřevěné tyčce. Pan Krause ho pohladil po vlasech, ale neusmál se. Vyšel do třetího patra, a když se podíval šachtou schodiště, chlapec stál těsně pod schody a pořád mu mával vlaječkou. Odemkl byt, sundal si prodřený kabát a pověsil ho na věšák. Pak se podíval do uhláku na tři kousky uhlí, a kabát si znovu oblékl. Dneska už topit nebude. Sáhl na poličku pro hrnek, ze kterého se na něj káravě díval zvěčnělý mocnář. Nabral z kbelíku trochu vody a mocnáře přitom málem utopil. Pak došel k oknu a podíval se do ulice. Dav už byl úplně všude a nad jeho hlavami vlály červenobílé prapory, jen trochu větší, než měl ten kluk na chodbě. Pan Krause si vůbec nebyl jistý, jestli měl tu zprávu o Andrássyho nótě ráno skutečně lepit na budovu Národní politiky. Sice si to pan redaktor přál, ale on má ruce od lepidla umazané ještě teď a uhlák je stejně prázdný jako včera.

Praha, 28. října 1918

LIDOVÉ NOVINY napsaly: Památka zemřelých kvapem se blíží. Druhdy zářily hroby jejich jasem nesčetných svící a lamp. Válka ochladila i hřbitovy a zbavila je této okrasy. Letos zaskvějí se opět hroby našich drahých ne sice září světel, nýbrž zvláštními obětinami Českého srdce, kterými hroby ozdobíme. Obětiny možno obdržeti v tajemnickém úřadě Českého srdce v Brně, nám. cís. Františka Josefa č. 17.

Jeruzalémský

chrám hořel a kameny ze zbořených zdí se válely všude kolem. Jeden, zahřátý ohněm, vypadl ze zdi a kutálel se po cestě k němu. V odlesku plamenů se zdálo, že se šklebí. Na poslední chvíli zkusil uskočit, ale ta chvíle se ukázala jako příliš krátká. Najednou ležel na zemi a kámen se chechtal na jeho hrudi. Dusil se tíhou balvanu, prachem cesty a ohněm. Zkusil rukama kámen odsunout, ale dřív než ucítil bolest, bodl ho do nosu pach spálené kůže. To ho konečně probudilo. Kámen byl najednou pryč, ale na prsou ho bolelo a žhnulo pořád stejně a na parketách vedle postele byly šrámy, jak balvan opustil pokoj. Táhly se až ke dveřím. Zkusil se zhluboka nadechnout, ale jenom se rozkašlal. Dal si obě dlaně před obličej a pak se na ně s napětím a zvědavostí podíval. Už týden nevykašlával krev, jenom hleny různých barev. Rukávem pyžama si otřel obličej, umazaný od toho balvanu a horka požáru, nebo vlastně horečky. Posadil se na kraj postele, a jak se nohama dotkl parket, zastudilo to. Z levého malíčku se na něj šklebilo kuří oko. Vstal a pomalu došel k oknu. Cestou zavrávoral a musel se přidržet opěradla židle. Zavrzala, jako by si to nechtěla nechat líbit. Sklo v okně mu vrátilo jeho tvář, unavenou a vyděšenou osudem chrámu. Na náměstí se dav sápal po mariánském sloupu a sotva uskočil, když se Panna Maria poroučela na dlažbu. Kámen už mu zase ležel na prsou. Pogrom, pomyslel si Franz Kafka.

Praha, Staroměstské náměstí, 3. listopadu 1918

LIDOVÉ NOVINY napsaly: 59 trestanců zatčeno v Praze. Dnes ráno zatkly sokolské hlídky na státním nádraží 59 trestanců, uprchlíků z Terezínské pevnosti. Jsou to samí těžcí zločinci, mezi nimi dva vrahové, většina je odsouzena na 8—12 let těžkého žaláře.

Harald se díval

na dřevěnou bednu a levou rukou se škrábal na temeni hlavy, kde drželo marnou stráž posledních pár vlasů. Přes okraj bedny nahlíželo do dílny několik zajímavých předmětů. Úplně vlevo byla vidět asi čtvrtina šišky suchého salámu. Harald měl pocit, že jestli na ni bude ještě chvíli zírat, šiška praskne s tím krásně suchým lupnutím a vůně salámu se doplazí po podlaze dílny až do garáže. Raději přeskočil očima na jitrnici, která se nakláněla přes nízký okraj bedýnky, jako by chtěla skočit na stůl. V šeru nebylo úplně jasné, jestli se z jitrnice ještě kouří, nebo jestli je to jeho zhmotněná mlsnost, pomalu pohlcující prostor. Muže, který bedýnku po zmatených formalitách postavil na stůl a teď tam stál a žmoulal čepici, mastnější než všechny ty uzeniny dohromady, vůbec nevnímal. Oči mu zase poskočily a snažily se otevřít lesklou konzervu, aby zjistily, jestli je uvnitř vepřové ve vlastní šťávě, paštika nebo třeba zadělávaná husí krev. Ruka otřela bradu, mastnou myšlenkami na obsah bedny. Z garáže se rychle za sebou ozvalo několik ran a oba muži otočili za zvukem hlavu. Harald rozhodil rukama v bezradném gestu a druhý muž se zřejmě snažil prsty vyždímat z čepice všechnu tu mastnotu. Jitrnice se pořád chystala skočit, možná až na podlahu dílny. Harald se konečně očima odpoutal od pokladu v bedýnce a něco si zapsal do sešitu v černých deskách. Jak měl ruku od kolomazi, vytvořil na papíře kromě několika písmen i rozsáhlou šmouhu. Z garáže se zase ozvalo několik ran. Harald vstal, došel k bedýnce, pohladil párky, které přes dřevěný okraj nebyly ze židle vidět, a zeptal se Maxe Böhmeho, jestli jsou frankfurtské. Řezník zakýval hlavou na souhlas tak mohutně, že to chvíli vypadalo na úraz krční páteře. Dokonce zahuhlal něco, co vypadalo jako souhlas. Harald zase zkontroloval všech dvaadvacet vlasů na temeni, pak znovu pohladil párky a nakonec panu Böhmemu slíbil, že to tedy s učedníkem Horstem v autodílně ještě zkusí, i když takové nemehlo ještě v životě neviděl. V poslední vteřině si totiž všiml, že na dně bedny je nejen druhá štangle salámu, ale i láhev kořalky. Sice se snažila tvářit jako vodováha, ale poznal ji. Bude to muset s Horstem Böhmem ještě alespoň měsíc dva vydržet.

Drážďany, jaro 1925

O dvacet let později se Horst Böhme, který dosáhl hodnosti SS-Standartenführera, ztratil ze světa a už ho nikdy nikdo neviděl. Nejspíše se obával odplaty za svoje působení v řadách gestapa a SD v Drážďanech, Kielu, Praze, Königsbergu a během činnosti Einsatzgruppe C. Možná se schoval u Haralda v dílně.

V chalupě

nikdo nebyl. Obě místnosti byly úplně prázdné. Ticho se chvělo vedrem a vedro tichem. Zůstal stát u pece a zíral na hrnec krčící se pod pokličkou. Úplné ticho bylo najednou trochu nakřápnuté, nad dvorkem asi proletěl pták nebo přes něj přeběhla kočka. Jak na hrnec zíral, měl pocit, že se ten kulatý kus plechu čím dál víc krčí. Pak zvedl pokličku. Dno hrnce se na něj šklebilo a bylo úplně prázdné. Nic, jenom malý ptačí pařát, ze kterého horká voda, co se už vyvařila, zřejmě stáhla úplně všechnu barvu. Zbytek ptáčka někdo dávno snědl. Sáhl po pařátku, dal si ho do pusy a zkusil ho žvýkat. Bylo to tvrdší než loňský chleba. Ticho zase poslalo k peci nějaký chvějivý zvuk. Vyplivl pařátek a prošel do zahrady za domem, na které se možná něco hýbalo. Rozhlédl se po zahradě, která vypadala spíše jako vyschlé koryto dávno chcíplé řeky, ale žádný pohyb nikde nezaznamenal. Ticho se povalovalo po zemi a objímalo se s vedrem. Pak ten pohyb, co občas křápnul ticho, zahlédl koutkem oka. Na jednom z trámů verandy byla pověšená mucholapka a ticho s ní občas pohnulo. Byla na ní spousta mrtvolek. Dokonce dvě můry, velké jako rubl, na kterém mladý muž něco ukazuje starému muži držícímu srp. Srp je dneska k ničemu, není co sekat. Snad jedině zabít veverku nebo kočku. Sundal mucholapku z trámu a začal odlepovat jednu mouchu po druhé. Můry si nechá nakonec. Chvíli dával mouchy na dvě hromádky, ale pak mu došlo, že Světlana ráno umřela a on se nemusí s nikým dělit, ani se sestrou.

Ukrajina, léto 1933

Halina Pavlovna Tymoščuková si později zapsala: Máma šla za šéfem kolchozu a řekla: „Vem k sobě alespoň mé dvě holky. A my umřem, jestli to má být.“ Byl hodný a já vím, že měl mámu rád. A tak povídá: „Přiveď své dvě děti.“ A vzal nás k sobě. Jeho žena vedla jesle, moje sestra se později stala její pomocnicí, máma pracovala v jídelně jeslí jako umývačka nádobí. Já jsem tehdy byla ještě malá, bylo mi teprve osm. Předseda kolchozu mě vzal k sobě domů, a tak jsme přežily, zatímco ostatní umírali, všichni, zdálo se, hodně, hodně.

Alexandr Dejneka

se pokusí hřbetem ruky donutit k poslušnosti pramen vlasů a vzápětí mu dojde, že si čelo a vlasy obarvil na oranžovo. Přesně na tu barvu nátělníku a trenýrek prvního atleta na obraze Běžci. Ještě domalovat tu slečnu, co v bílých šatech, skoro jako zaslíbená nevěsta, bude hledět za atletickými těly vzdalujících se závodníků. V ateliéru je vedro a neteče voda. Malíř se smutně podívá na dva prázdné kbelíky, odloží štětec, utře si ruce a čelo do hadru, takže k oranžové přidá na čelo ještě zelenou, obuje si sešlapané sandály a vyrazí dolů po schodišti. Štětec se na stole chvíli kývá ze strany na stranu, pak se přikutálí k hraně stolu, rozhlédne se a skočí dolů. Na linoleu nechá oranžové tratoliště a zakutálí se pod židli. Vítězslav Nezval se dívá z hotelového baru na ulici. Když ho chodci přestanou bavit, zkouší je pozorovat přes sklenku vodky. Vypadají jako v akváriu. Větrák u stropu řeže cigaretový kouř a srpnové horko. Nezval se rozhlédne po baru a kromě vousatého muže u jednoho stolku a číšníka, leštícího už asi dvacet minut sklenici, nezaznamená žádný pohyb. Opatrně zvedne levou ruku a podívá se do podpaží. Tušil to. Košile je propocená a pot obsazuje větší a větší území. Nakloní hlavu a snaží se k tomu jezeru čichnout. Najednou ho někdo poplácá zezadu po krku. Nezval se přestane očichávat a prudce se otočí. Louis Aragon s kloboukem naraženým do čela se směje na celé kolo a plácá se do stehen, až mu poskakují tkaničky u polobotek do rytmu. Osip Mandelštam sedí na chodbě před vyšetřovnou. Policista vedle něj si balí cigaretu a sem tam do něj šťouchne loktem. Zatím to nebolí.

Neviditelná Moskva, srpen 1934

Julius Fučík napsal: Nu, jak se vám líbí Moskva teď, soudruhu? Řekl to s hrdostí pravého Moskviče, s výhrůžnou hrdostí pravého Moskviče, který nemohl zapomenout, že jsem před čtyřmi lety zdůrazňoval příliš kritický poměr k překrvenému bludišti uliček té obrovské vesnice na březích Asie, která se stala centrem světa.

Vždycky když

se dotkl strun houslí, okamžitě ucítil vůni kávy. Pokaždé vzpomínal na Mnichov a na všechny tři kavárny, ve kterých po večerech hrával, když nemusel studovat. Druhou vůní byl cigaretový kouř, který v něm vyvolával neodbytnou chuť si zapálit. Viděl před očima hořící sirku, mezi rty cítil cigaretový papír a tabák a slyšel to zvláštní zašumění, když cigareta chytla. Nadechl se, ale byl to jenom pocit. Dal si housle pod bradu a podíval se na vedle sedícího violoncellistu. Muž se na něj přes silné brýle usmál. Houslista přiložil smyčec ke strunám a vyloudil zvuk. Ten se odrazil od nástroje, sestoupil z vyvýšeného pódia a proplazil se po cestě až k protější zdi. Violoncellista odpověděl krátkým dotekem smyčce o struny. Jeho zvuk nebyl tak mrštný a cesta k protější zdi mu trvala o chvilku déle. Oba muži se podívali na druhého houslistu. Měl zavázaný krk, ale housle už měl připravené pod bradou. Nejmladší z nich, hráč na violu, se najednou prudce rozkašlal. Asi by to přece jenom chtělo tu cigaretu, pomyslel si houslista. Violista si odplivl přesně tím směrem, kam se odplazily zvuky nástrojů, a začal hrát. Ostatní se rychle přidali. Houslista konečně zaplašil vzpomínku na kávu, ze které už ho pomalu bolel žaludek, a všiml si, že druhému houslistovi teče po tváři slza. Tekutý zvuk. Byl nejvyšší čas, aby se hudba opřela do protější zdi, bránou procházeli první vězni.

Dachau, 1936

Velitel tábora SS-Standartenführer Hilmar Wäckerle řekl: Kamarádi z SS! Víte všichni, proč nás sem Vůdce povolal. Nepřišli jsme, abychom s těmi sviněmi uvnitř zacházeli lidsky. Nepovažujeme je za lidi, jako jsme my, nýbrž za lidi druhé třídy. Po léta mohli provádět svou zločinnou činnost. Ale teď jsme u moci my. Kdyby byly přišly k moci tyhle svině, byly by nám všem uřízly hlavu. Proto neznáme žádné slitování ani my. Kdo z kamarádů nemůže vidět krev, ten k nám nepatří a ať odejde. Čím víc těchto svinských psů odpráskneme, tím méně jich budeme muset krmit.

Alois odhodil

nedopalek do stružky pod obrubníkem. V noci pršelo a voda se ještě všechna nestačila poschovávat do děr a kanálů. Povytáhl si kalhoty a promnul předloktí, na která mu byla, kvůli vyhrnutým rukávům košile, trochu zima. Podíval se k mostu a pak na nebe. Mraky se snažily dohnat obzor, ale vítr byl asi proti. Alois se otočil a vešel do budovy. V kanceláři seděl Josef, taky jenom v košili, a odkrajoval kapesním nožíkem slupku z červeného jablka. Už to vypadalo, že se mu podaří vytvořit souvislý pás červené slupky, ale v poslední zatáčce to nožík nevybral a pás překrojil. Josef znovu zakrojil, zbavil jablko zbytku slupky a pak ho začal na talířku krájet. Vonělo. U dalšího stolu seděl Karel a čistil služební pistoli. Když zbraň složil a zasunul do pouzdra, vstal a vyšel z místnosti. Za chvíli se ze dvora ozvaly rány. Oba muži se na sebe podívali a Josef zavrtěl hlavou. Karel prostě rád štípe dřevo. Na dvoře už měli zásobu tak na tři zimy, a to je teprve začátek podzimu. Alois vyšel na dvůr a zapálil si další cigaretu. Když procházel chodbou, v přítmí něco nakopl a sehnul se pro to. Teď stál na dvoře, Karel mlátil sekyrou do dřeva a on pozoroval malou sádrovou figurku psa. Přemýšlel, kde se na chodbě celnice vzala, a dostal u toho chuť na čaj. Až dokouří, začne vařit. Karel se oháněl sekyrou a dřevo sem tam zakvílelo.

Vejprty, 22. září 1938 dopoledne

ČESKÉ SLOVO napsalo: Rolník Bedřich Běhal z Podolí u Přerova vezl ve středu z pole píci. Na povoze seděla jeho čtrnáctiletá dcera Marie. Z dosud neznámé příčiny se na povoze za jízdy zlámala oj. Toho se koně polekali, splašili se a dali se na útěk. Rolník byl z kozlíku stržen dolů a vzápětí se vůz převrátil. Koně ještě několik metrů pádili, při čemž byl rolník vlečen po zemi, takže mu byla skalpována celá tvář, utrpěl vnitřní zranění a byla mu zlomena levá ruka a několik žeber. Jeho dcera byla jen lehce zraněna.

Hostinský nalil

Čechy, 23. září 1938 večer