MONS KALLENTOFT

VŮNĚ

ĎÁBLA

Brno 2019

Djävulsdoften

Copyright © 2016 by Mons Kallentoft

First published by Forum, Sweden 2016

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Translation © Eva Nováčková, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-889-5 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-890-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-891-8 (Formát MobiPocket)

OBSAH

PROLOG

ČÁST 1.

OSTUDNÁ LÁSKA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

ČÁST 2.

MÍSTO ZA MÍSTEM A PAK JEŠTĚ DÁL

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

ČÁST 3.

PŘERUŠOVANÁ ČÁRA

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

EPILOG

PROLOG

V NEJTEMNĚJŠÍM TEMNU

Nemůžu se hýbat.

Musím se pohnout, musím ven ze tmy, pryč z pachu.

Napadlo mě, že už to vzdám, ale to přece nikdy nikdo neudělá.

Cítím, že se třesu, ramena mám rozedraná od něčeho ostrého, na čem ležím. Paže mám svázané za zády, nohy a chodidla spoutané k sobě.

Na mém pomníku bude stát: Navždy hnusná, nikdo ji nemiloval. I sama sebe nenáviděla. Chybí jen červům, kteří se živí jejím tělem a jsou nenasytní.

Jak mě něco takového může napadnout?

Teď na podobné myšlenky nemám čas.

Musím pryč.

Ven.

Pusť mě ven, chce Malin zakřičet, ale má něčeho plná ústa, kousne do toho, ale není to oteklý jazyk. Je to něco měkčího. Vyrazí pažemi do tmy, cítí, jak se jí kůže na kloubech odírá, naráží do něčeho tvrdého. Je zavřená v temné kovové truhle, která se pomalu pohupuje nahoru a dolů, až k jakémusi dnu, znovu se snaží křičet, je plná zvuku svých slov, skřípění kovu a hluku motoru.

Připadá si jako v plynové troubě a lije z ní pot. Krk má rozpraskaný žízní. Nikdo ji nemůže zaslechnout.

Budu ti chybět, Tove?

Nechci umřít.

Myslela jsem si, že ano, ale něco mě nutí dýchat.

Chlapec.

Nemůžu ho zachránit.

Ale uchráním jeho památku.

Jeho nahé zraněné tělo s písmenem A vypáleným na prsou, s nohama rozdrásanýma ostružiním, které vyrůstá z lesního houští a šíří se na paseku, jako by ji chtělo spolknout.

A potom i tvé tělo. Pobodané nožem, s tváří zakrytou kusem papíru.

Vrať se ke mně, milujme se.

Pohnula jsem se.

Kopu, tluču, budu žít, a tebe, kdo mě chceš zabít, zabiju já.

Jak jsem se sem dostala?

Na všechno je pozdě.

Tove.

Tvou lásku jsem zneuctila jako všechno ostatní.

Beze mě ti bude líp, brzy se mě zbavíš.

Vždycky jsem to věděla, ale nechtěla jsem si to přiznat.

Jen málo lidí nežije v pekle.

Já k nim nepatřím.

A za peklem je ještě něco horšího.

Právě tam teď mířím.

ČÁST 1.

OSTUDNÁ LÁSKA

1.

BANGKOK, PONDĚLÍ 1. ZÁŘÍ

Na pozadí tapety je horizont moře, hořící září zapadajícího slunce. Její okraj nad tenkým šedivým kobercem se odlepuje. Na stropě se pohybuje vrtule ventilátoru jako rotor helikoptéry a Malin si přeje, aby se strop nadzvedl. Myslí si, že dosud spí a sní, ale už je na cestě k území vědomí. Po špinavém flekatém prostěradle se sune šváb, zastaví se u jejího chodidla a zdá se, že se nadechuje jejího potu, než se vydá dál, sleze z postele pod noční stolek a zmizí ve světlemodrém paprsku světla z koupelny.

Malin tápe rukou po lakované ploše stolku, poničené nesčetnými stopami cigaret.

Světlo.

Procitá s ostrým mrkáním.

Slunce sem proniká škvírami v zelených záclonách a její pohled padne na štítek na malé lednici, která stojí o kousek dál.

Rent room by the hour, half hour and all night.

Up to you.

Popelník plný nedopalků. V hlavě jí buší kladivo, tělo má oteklé, ventilátor se nad ní pohybuje, aniž by pocítila sebemenší vánek. Stiskne oči, cítí, že alkoholu v těle má už jen jako šeptnutí. Když je jeho hladina v krvi znepokojivě nízká, přiměje ji to na kolenou prosit o další.

Není tu někde nějaká lahev?

Zavře oči. Zatracené světlo.

Nedokáže je znovu otevřít.

Nechá je tedy zavřené a snaží se na nic nemyslet, oprostit paměť od vzpomínek, vidí jen pálivou bělost.

V hlavě jí buší.

Najednou se jí zvedne žaludek, ale obsah se jí podaří udržet, otevře oči a překulí se v posteli na bok, a podívejme se…, něco tam leží, něco tmavého a teplého a krásného, čistšího, než je ona sama, něco měkkého i drsného, co ji přiměje k úsměvu, něco, co si moc přeje vedle sebe nacházet.

Bílé šaty, černé kalhotky i podprsenka leží na koberci.

Podřené bradavky ňader se odírají o ostrá polyesterová vlákna prostěradla, dorážejí na ni plameny tapetového pozadí, škvíra v záclonách se na ni výsměšně šklebí.

Zdá se, že hluboce spí.

Malin otočí hlavu a vtom ji uvidí, lahev whisky Mekong, u dna je ještě trochu zlaté tekutiny, sáhne po ní.

Vypije posledních deset nebo patnáct centilitrů vleže na zádech. Žár whisky v útrobách ji okamžitě uklidní, tělo ihned reaguje. Může se pomalu, pomaloučku zvednout.

Lahev je prázdná.

Nic se neděje, teď víc nepotřebuje, přece moc nepije, tento týden už nevypije ani kapku.

Určitě ne.

Nepotřebuju to. Od té doby, co tu jsem, moc nepiju a funguje to.

On leží na posteli.

Slyší jeho dech.

Kolik mu je? O věku spolu nemluvili.

Šestadvacet? Třicet?

Paprsek slunce se láme v jejích vlasech a vytváří světelné kroužky na jeho jantarové kůži. Hrudník se mu zvolna zvedá nahoru a dolů, pomaleji než se otáčejí listy klimatizace. Žebra byla v noci vlnami pod jejími prsty. Ve vzduchu se vznášejí zrníčka prachu.

Stojí nahá a hledí na něj.

Poprvé si nemohla zapamatovat jeho jméno.

Všichni tu mají tak dlouhá jména, není možné, aby si je člověk uložil do paměti. Zkratky hadovitých řad písmen, vytvořených proto, aby při vyslovení nešlo uvěznit duši toho, komu jméno patří.

Malin mu natáhne prostěradlo přes nohy, přes boky, ale přes hrudník ne, chce dál pohledem spočívat na světelných kruzích na jeho pleti, tmavě se lesknoucí, stejné, jako je uležený vlhký písek ve stínu pod palmou. Vidí polovinu jeho obličeje, obočí přecházející do spánku, jeho tvář je tak měkká, že jí připomíná Tovinu tvářičku kdysi dávno.

Tvář lásky.

Ostych.

Tvrdě spí.

Hluboce.

Skloní se pro svoje oblečení. Oblékne se před zrcadlem v koupelně.

Nikdo nemůže chodit jen tak.

Nejdříve černou podprsenku, pak kalhotky. Nakonec šaty, napůl průhledné.

Chci a nechci se vidět.

Jsou neslušné.

Příliš odvážné pro ženu mého věku.

Ve snu něco zašeptá thajsky. Co říkáš?

Ve spodním okraji koupelnového zrcadla vidí jeho nohu, tělo pod přikrývkou.

Přeje si ho probudit.

Říct mu, že ho miluje. Dát mu svou lásku.

Bar, v němž se sešli a scházejí, leží v boční ulici, kousek od žhavého betonového kotle Nana Plaza. Nemá otevřený vchod, jako mají bary s děvčaty lákající kolemjdoucí ke vstupu, ale jen malé uzavřené dveře do vjezdu, jak se sluší na spořádané místo.

Nad střechou baru si spolu šeptají koruny palem.

U kontejneru vedle kuchyňského vchodu se potloukají krysy velké jako pudlíci a v asfaltu se zrcadlí oranžový neonový štít.

Lady Deluxe.

Včera v horkém temném večeru otevřela dveře a vešla.

Vstoupila do nepříjemného páchnoucího chladu vyrobeného klimatizací. Otáčivá lampa na stropě odrážela ve věčném koloběhu světla barevných žárovek. Okna zastřená sametovými draperiemi. Společnost u barového pultu, Thajci a další ženy si spolu povídají a popíjejí jako kterékoliv jiné civilizované bytosti.

V řadě podél stěny sedí mladí muži, někteří na rozviklaných bílých plastových židlích, jiní stojí s cigaretou v koutku úst, v těsných džínsech a v bílých nebo černých tílkách.

Tetování, střih podle Elvise, dlouhé štíhlé svaly. Černé oči hledající kontakt.

Pak se začalo tančit.

Hrát.

Pozornost.

Pach rozlitého piva, splašených testosteronů a estrogenů, malých, ale ne subtilních signálních substancí, podobných asteroidům těkajícím v duze.

Malin zůstala sedět u baru. První, kdo ji oslovil, ji chtěl pozvat na drink nebo se nechat pozvat, ale odmítla.

Not you, pomyslila si.

„Not now,“ řekla.

Ve sklenici její tequily se odrážela žlutá záře.

Čekala na něho. Věděla, že přijde. Stejně jako poprvé, jako pokaždé.

V mobilu má jeho číslo.

Ráda se dívá, jak vchází do dveří. Hledá ji pohledem.

Další, který k ní přišel, ji políbil na krk, měl měkké rty, ale ona ho se smíchem odmítla, hodila do sebe dva doušky a začala se pohybovat v rytmu hudby, thajského popu smíšeného s tesklivou melodií.

Pak přišel on.

Zahlédl ji.

Jak osaměle musí vypadat?

Ale on hned nešel k ní, posadil se s dalšími muži do boxu v rohu, tiše upíjel pivo a Malin se rozhodla upoutat jeho pozornost. Mávla na něho a jeden z těch dalších na ni ukázal.

Rozesmáli se a on se zvedl, přišel k ní, cítila, že jí zeslábly nohy a málem upadla na zem. Usmál se. Husté černé vlasy mu spadaly přes uši, přes čelo, ale ne do černých očí a na málem neskutečně úzký nos. Jeho rty byly příslibem. Jazyk vlhký a jasně růžový, připravený přiblížit se k tomu místu na jejím těle, na němž si ho přála mít.

„Čekáš na mě?“

Přikývla.

„Půjdeme?“

„Teď hned? Nechceš se nejdřív ještě napít?“

„Ne.“

„Jak dlouho jsi čekala?“

„Jak bylo třeba. Mohl jsi zavolat.“

Svraštil čelo.

Sklouzla z barové židličky, na pult položila tisíc bahtů, kývla na barmana.

Venku teď bylo ještě větší vedro.

Pohlédl na ni v oranžovém světle vývěsního štítu. Zdálo se, že pochopil, že si přeje, aby ji vzal za ruku, prohodil něco milého.

„Jsi krásná, krásnější, než bývají ženy ze Švýcarska.“ Pohrával si s prsty v její dlani.

„Odtamtud nejsem.“

„Nech toho, Malin.“

Pohlédne na mobil. Je chvíli po desáté. Za dvě hodiny ho odtud služba vyhodí.

Přede dveřmi vidí jeho džínsy, z přední kapsy mu čouhají bankovky.

Leží teď na boku, s odvrácenou hlavou.

Jako by se nic nestalo.

Přeje si ho probudit.

Chce, aby zase dělal totéž co včera.

Stála na čtyřech jako pes a naslouchala jejich tichému kňučení v rytmickém zvuku ventilátoru. V osamělosti a zmatku.

Jak se jmenuješ?

Aroon.

Můžeš spát. Přeje si, aby vyslovil své jméno. Celé dlouhé jméno, aby mohla uvěznit jeho duši.

Tiše vyjde z pokoje, cítí, že mekongu neměla dost. Dělá se jí špatně, ale žaludek má prázdný. Prochází po kamenné podlaze chodby, ze žlutě vymalovaného stropu na ni blikají žárovky, stěny jsou pokryté fototapetami zobrazujícími kopce v džungli a pobřeží, které vypadá stejně jako to, kde jednou byli s Danielem na dovolené.

S tím hajzlem.

Schází po schodech.

Ve kterém patře vlastně jsem? Ve kterém hotelu?

Klopýtá do vestibulu.

Modrá křesla kolem stolu, dva starší muži se dvěma mladými dívkami v tílkách a třpytivých sukýnkách, ve střevíčcích na vysokých zlatých podpatcích.

Za žlutým plastovým pultem stojí recepční s mastnými vlasy, sčesanými přes pleš. Ze stropu nad ním visí žluté a červené girlandy, zformované do přání HAPPY NEW YEAR!!!.

„All paid for, madam!“ volá na ni a mává rukou, zatímco Malin jde k létacím dveřím hotelu, u nichž sedí žena v oranžovém sarongu a s dlaněmi na prsou se jí ukloní: „Sawadee kaa.“

Malin řekne totéž a kráčí dál.

Na skleněné tabuli u dveří je nápis Royal Inn.

Konečně je venku na ulici. V dálce zahlédne vlak jedoucí komerčním centrem Sukhumvit. Mrakodrapy na vysokých betonových sloupech jsou špinavé od výfukových zplodin.

Prochází kolem pouličních stánků se syčícím omastkem, v ohlušujícím rámusu motocyklů, pachu čerstvě rozkrojených durianů, roztlučeného chilli, vařených vnitřností, prodírá se vůní čerstvě posekaných limetek a česneku, koriandru a grilovaných ryb. Omračuje ji dech cizího města a slyší údery svého srdce, tiše si mumlá:

„Jsi v pořádku, Malin, všechno je OK.“

Vidí, že na ni Thajci hledí a usmívají se. Mají úsměv i v očích, nebo jen na rtech? Můžu vůbec jejich úsměv zahlédnout, když si zakrývají ústa a nos?

Polovina z nich je oblečená v jasně žlutých barvách. V jedovaté žluti. Pondělky jsou zasvěceny králi, starému Bhumibolovi, kterého uctívají jako boha.

Pondělky, dny chandry.

Žlutý den, jako jádro rakovinného nádoru.

Jako sen o slunci.

Dnes musím pracovat, napadne ji.

Musím se ukázat na ambasádě.

2.

Pivo.

Když si Malin od nějakého bezzubého muže kupuje lahev studeného piva, cítí, že už se jí téměř podlamují nohy. Muži na bradě mezi vousy rostou bradavice a dlouhé prameny hrubých vlasů mu spadají přes prsní bradavky, které se mu rýsují pod tílkem.

Jeho obchod tvoří chladicí taška na špinavém asfaltu. Když mu dá deset bahtů navíc, usměje se na ni. Prodává i coca-colu, ale pivo vypadá studeněji a ona se potřebuje ochladit.

Ve stínu pod zažloutlou palmou, za stánkem, v němž se prodávají uzené ryby, ho do sebe hodí a hned se cítí lépe. Pak pokračuje dál k Sukhumvitu, kde stojí doprava v obou směrech. Šest jízdních pruhů pod viaduktem, po němž někde nad ní projede vlak. Přikrčí se při rachotu vrtaček, ve vzduchu je víc plynů než kyslíku. Potí se, ale taxík si vzít nechce, v tak husté dopravě by to nemělo smysl.

Kambodžský žebrák má nohy amputované hned pod trupem, zřejmě jako následek výbuchu miny, natahuje ruku před prodejnou 7-Eleven. Tři děvčata v modrozelených školních uniformách popíjejí brčkem z hranatých lahví lososově zbarvenou tekutinu. Hihňají se, popíjejí, ještě víc se hihňají, indický prodavač na ni pokřikuje: „Suit madam, suit madam, cheap price.“ Pět děvčat v růžových tričkách s nápisem Hello Kitty proběhne kolem ní, nadšeně tisknou v rukou své mobily, všechno vlaje v průvanu velkých klimatizačních zařízení.

Malin si z bankomatu vybere peníze.

Musí se vyhnout starší dámě v bílé noční košili, která prochází kolem ní a žvýká sušenou rybu, odpudivě páchnoucí stojatou vodou. Na dece na chodníku rozložil své zboží nějaký muž, prodává plastové džbánky a kroužky na klíče s obrázky mladého krále na safari, s kamerou v ruce.

Ďábel.

Jezdící schody k nástupišti jsou uzavřené, musí jít nahoru pěšky a vnímá, jak svět kolem ní postupně utichá.

Rozmění si bankovku na mince, koupí v automatu jízdenku a pokračuje dál nahoru teď už po fungujícím eskalátoru až na své nástupiště, odkud se vydá vlakem na sever. Nebo na jih?

Není si jistá. Ale i tak ví, kam má jet.

Nikdo tu na ni nehledí, žádný z těch stovek Asiatů, kteří ji tiše obklopují a čekají na příští vlak. Mnozí z nich mají nepřirozeně bílou pleť, chemicky vybělenou v salonech krásy, ti nenávidí slunce ještě víc než rakovinu, kterou jim může přivodit.

Popojde k velkému reklamnímu panelu s nabídkou bytů v mrakodrapu, který vypadá jako z kovu. Nejnižší cena za byt pětadvacet milionů bahtů!

Malin se otočí.

Vlak přijíždí, ona se prodere dovnitř.

Lidé se na sebe tlačí, ale ve vagonu je chladno a jeden přátelsky vyhlížející muž jí nabídne sedadlo pod oknem. Hlas z reproduktoru vykřikuje jména stanic. Vlak vyjede. Malin hledí z okna na koruny palem, plechem vyspravované střechy malých domků, autobusy s červenými střechami. Její pohled putuje dál, k mrakodrapům s lesknoucími se skleněnými fasádami, jiskřícími ve slunci, všude jsou nápisy v thajštině, ozdobným písmem, které nedokáže rozluštit.

Nějaký muž se na ni zahledí se zjevným odporem. Copak je na mně tak zřetelně vidět, že jsem slabá, bezcenná žena?

Malin zavře oči a předstírá, že jeho pohledy nevidí.

Z okraje lesa táhne chlad do roviny, točí se kolem jejích nohou jako had. Stonky rýže ji lechtají.

Vzpomene si na chlapce na pláni.

Byl nahý, s modrou skelnou kůží, tmavovlasý. Mohlo mu být tak deset let. Vypadalo to, jako by na zemi jen odpočíval a prosil ji, aby mu vrátila život. Ležel pod černýma očima nebe a zdálo se, že má pouze jediné přání, které mu nebylo možné splnit:

Vrať mi život.

Nemám být mrtvý.

Slyší hlas. Hlas chlapce, který znovu přichází z říše mrtvých, hlas, který rozezní prostor tónem ohýbajícím stromy.

Slyší ho znovu.

„Nechci to.“

Velké A na jeho prsou.

Vypálené jako zvířeti. Značka majitele.

Chlad, který se šíří dál do světa. Bere všechen kyslík, odejme poslední zbytky nevinnosti.

Cos udělal špatného? ptá se v duchu a cítí, že se celý vagon chvěje.

Cos nechtěl udělat? Co někdo udělal tobě?

Něco ve mně v té chvíli umřelo. Nevím proč. Dozvíme se to někdy?

Přejeme si věřit, že se stane něco, co nás změní. Ale bude to tak? Hleděla jsem do sebe, kousek po kousku, a najednou jsem byla současně plná i prázdná, jako by se ve mně rozbilo lidství. Myslíš si, že zvládneš všechno, a pak spatříš prasklinu ve vlastní duši a padneš. Všechna krev, všechno násilí, které jsem viděla, třeba jsi tam byl ty, tvůj ukradený dech, který mi vstoupil do duše, možná mě zničil.

Třeba jsem se stala takovou, jakou jsem si vždycky přála být, na té pláni s tvým tělem.

Otevřela jsem poslední dveře a hleděla do toho nejstrašnějšího: do prázdna.

Večer byla ta zkáza světa dokonána. Když jsem se vrátila domů, do mého a Danielova dokonalého bytu, a on na mě čekal u stolu s pohledem, jaký jsem do té doby neznala.

Stalo se to, když mě požádal, abych se posadila? Když mi bez vytáček řekl, že se jeden večer, když měl noční službu v novinách, pomiloval se svou mladší kolegyní a ona teď čeká jeho dítě? A že si přeje pokusit se s ní vytvořit rodinu, protože tu si vždycky přál mít, dřív než bude příliš pozdě?

„Je mi to moc líto, Malin. Moc líto. Ale stalo se to a tak to tak musí být. Je to správné vůči dítěti, nemyslíš?“

Tiše seděla.

Čekala, až domluví.

Potom se na něho vrhla.

Když dopila schovanou lahev vodky, šla do baru U Hamleta, posadila se na rozviklanou židli a pila do bezvědomí. Uprostřed noci se probudila v jednom z boxů restaurace, bylo zavřeno a zamčeno, nechali ji tam spát.

Pořád ještě opilá se dovlekla domů, Daniel byl pryč a ona věděla, že tak je to už navždy, protože odešel k ženě, co mu dá dítě, které ona sama už nikdy nemůže mít.

Začala pít.

Pila tak cílevědomě, jako dosud nikdy.

Ničila se.

Pokoušela se najít chlapcova vraha.

K ničemu však nedospěla. Pila o to víc.

Nezjistili ani chlapcovu totožnost. Zdálo se, jako by spadl z nějakého zlého nebe, z nebe nad ním, které ona viděla před sebou, které hořelo a mučilo ho a potom ho hodilo dolů jako ptáče z hnízda, aby se rozbil o zem.

Topila se v alkoholu.

Šla za Danielem do jeho nového bytu, v němž teď bydlel s tou děvkou, vykřičela na něho své zoufalství, vyhrožovala mu, že ho zabije, až musel zavolat policii. Odvezli ji na záchytku, aby vystřízlivěla. Zeke a její šéf Göran za ní přišli a hlídali ji, dokud se neprobrala, a Göran jí řekl, že ji posílá na léčení.

„Je to tvoje poslední šance, Malin, víc udělat nemůžu. Je to teď, nebo nikdy.“

Tove ji přijela navštívit do Medelpadu, do staré budovy přeměněné v léčebnu pro alkoholiky, kteří dosud měli naději zachránit si život, stejný lidský odpad, jako byla ona sama, kteří byli jen krůček od toho, aby přišli úplně o všechno.

„Stydíš se za mě?“

„Už se nehodlám stydět, mami. S tím jsem už skončila. Mám o tebe starost.“

„Neměj. Já to zvládnu.“

Tove se usmála a Malin si v tu chvíli přála stát se lepším člověkem, ne kvůli sobě, ale kvůli ní, a když se vrátila zpět do Linköpingu, byla rozhodnutá nepít. Ale pak zahlédla Daniela s jeho novou ženou, viděla její velké břicho a nezvládla to. Pila a myslela na vlastní prostřílenou dělohu.

Krátce poté seděl Göran Möller ve své kanceláři s papíry v ruce.

„Práce kontaktního policisty v Bangkoku,“ řekl. „Pracoviště na ambasádě. Vedení švédské policie urychleně hledá zástup za současnou policistku, která odchází do důchodu. Její nástupce měl začít pracovat od zítřka, ale právě onemocněl nějakou autoimunitní chorobou. Postaral jsem se, abys tu práci dostala ty. Musíš tam odletět zítra ráno, dostaneš na to z práce služební volno. Je to jen zástup, zatím se předpokládá, že půjde o půl roku.“

Bangkok.

A tak je tady. Otevře oči a vidí, že ten člověk, kterému se zjevně hnusila, už vystoupil.

Bangkok byl pouhým přeludem. Myslitelným snem. Teď je to skutečnost.

„To není dobrý nápad. Musím vyřešit tu vraždu chlapce.“

„Nikam jsme nedošli. Přijmi to, Malin. Dělali jsme, co jsme mohli. Ty taky. Pokus se v Bangkoku začít znovu, potom se vrať domů a třeba to pak vyřešíš.“

Bangkok.

Viděla jsem fotky, ale nikdy jsem tam nebyla.

„Mám ještě jinou možnost?“

„Vím, žes nepřestala pít, že léčení nezabralo. Mít tě tady je příliš nebezpečné. Buďto odjedeš, nebo se s tebou budu muset rozloučit. V Bangkoku jde o pozorovací misi a podporu velvyslanectví. Nemusíš nic aktivně vyšetřovat. Budeš to tam mít hodně jednoduché.“

Příští ráno jí Zeke zamával na rozloučenou před odletovou halou na Arlandě. Když nastoupila do letadla mířícího do Helsinek, padal drobný jarní déšť. Odpoledne přesedla do jiného letadla směrem do Bangkoku a během letu se dokázala nenapít.

Odmítla letušky, které kolem ní procházely s vozíkem plným alkoholu.

Vlak zpomalil a zaslechla název stanice: Ploenchit.

Zvedla se a protlačila se masou lidských těl. Cítila vlastní dech, který se od nich odrážel zpět k ní. Bylo v něm cítit pivo.

Domů.

Ne do svého domova v Linköpingu, ale do toho zdejšího, v Bangkoku.

Tam, kde má sprchu a čisté prádlo. Sprej do úst a kapky do očí.

V letadle ji napadlo, že by to v Bangkoku mohlo být dobré.

Bylo to poněkud nečekané, ale půjde to.

Bangkok je zastávka na cestě domů pro turisty vracející se z pláží. Veliké město v usmívající se zemi. Město postavené na horších hříších, než jsou ty moje. Prospěje mi vypadnout pryč, přerušit staré vztahy. Mít novou zodpovědnost. Být chvíli jen tak sama. Zajít si do lázní, meditovat, možná dokonce začít s jógou.

Usmívala se sama pro sebe. Četla si letecký časopis o Bangkoku, o rychlých proměnách města, o jeho novém zrodu díky sílící střední třídě.

Začít znovu.

„Let a different sun shine its rays on little me.“

Takhle jsem uvažovala, říká si Malin, když sjíždí po schodech k prodavačům květin na chodníku. Údajně by tu měla vydělávat přes deset tisíc bahtů za den, i když to zní neuvěřitelně.

Je to pěkné město, říkala jsem si.

V tomto městě, které podněcuje nejhorší stránky člověka, se můžu stát tou nejlepší verzí sebe samé.

3.

Malin vsune klíč do dveří v osmnáctém patře, otočí jím a vzápětí proti ní vyrazí zatuchlý vzduch.

Právě se byla ohlásit recepčnímu, staršímu Thajci v bílé uniformě, a v recepci bylo příjemně chladno.

Jako by běžela v dešti po nábřeží Stångånu v Linköpingu.

I když nepršelo.

Sedm bloků od Sukhumvitu, ve dvacetipatrovém věžáku sevřeném mezi novými, mnohem vyššími mrakodrapy. Ve čtvrtém patře je na terase vybudovaný plavecký bazén, zastíněný palmami, sklem a betonem, ale na plávání jistě příjemný.

Okamžitě v bytě zapne ventilátor.

Starý přístroj se rozběhne, Malin ucítí závan chladu a odsune záclony, pak otevře balkonové dveře.

Vyjde ven.

Na jedné straně vidí oblé obrysy stříbrných budov nákupního centra. Na reklamní tabuli je mladá Asiatka s na první pohled operovanýma očima a s řasami dlouhými jako sloní kly. Na sobě má bílé šaty s hlubokým výstřihem a dělá reklamu domácí značce Jaspal, v očích domorodců naprosto skvělé, ale opovrhované těmi bohatými, jejichž šatník tvoří značky, jako jsou Louis Vuitton, Gucci, Hermès, Prada a tisíce dalších, o nichž Malin nemá ani ponětí.

Nadechne se těžkého vzduchu.

Zaposlouchá se do řevu motocyklů. Dole na ulici se hádají dva muži, křičí na sebe thajsky. Jejich výbuch se podobá šílenství.

Přímo proti ní je zanedbaný parčík, stísněný mezi třemi bytovými domy s balkony, naklánějícími se pod svou tíhou.

V srdci parku stojí mezi kaktusy stará fontána s kamennými rybami, z jejichž tlam už dlouho neprýští žádná voda.

U vchodu do domu se nachází malý oltář se stále žhnoucím kadidlem, na němž se přinášené obětiny mění v horko.

Vrátí se dovnitř, zavře za sebou dveře.

Rozhlédne se po bytě.

Zhluboka se nadechne. Přála by si pít, ale chuť potlačí, ví, že musí. Dokážu to, říká si. Většinou to jde. Ale co si má člověk počít, když mu život ubližuje ze všech stran? Když vnitřní hlas naléhá: Dopřej si trochu útěchy, zmírni svou bolest. Jak potom lze samu sebe přesvědčit, že je nutné odolat?

Někdy ji napadne, že by si už přála být stará. Mít dlouho po menopauze, kdy už nebude mít co ztratit.

Ale ví, že klid musí najít tady a teď, vydržet, nenechat se zničit žádostí a samotou.

Nic si neskrývat. Vypořádat se s bolestí, se smutkem, ztrátou, touhou. Jak by si byla mohla Daniela udržet? Přál si mít dítě a to mu nikdy nemohla dát.

Uvažuje správně, ale city říkají něco jiného, přála by si ho tu mít a znovu se na něho vrhnout. Sdělit mu, že mu rozumí, ale přesto — jak jí to mohl udělat? Přece patří mezi ty spravedlivé. A on by jí odpověděl: Ano, Malin, je to tak. Ale můj duch, moje geny tady musejí zůstat i po mé smrti.

Připomněla si, jak vešla do pitevního sálu, kde Karin Johannisonová právě dokončila pitvu chlapce. Jeho tělo už bylo sešité a přikryté bílým prostěradlem a Malin nad ním mumlala: „Najdu tvého vraha.“

Je to ten nejprostší slib, jaký může policista dát. Ale ona ví, že v nitru by si toho přála ještě víc. Vrátit ho zpět do života, porodit ho jako vlastního syna.

Je jí stydno, že sama patří do světa, který zrazuje své nejmenší.

V tomto bytě bydlela i její předchůdkyně.

Platí ho policie. Stejně tak platí i její nájem v Linköpingu. Dostává plat i cestovní diety, takže má peníze na všechno.

Víc, než potřebuje.

Tady má obývací pokoj s kuchyňským koutem, jídelní stůl s židlemi pro čtyři osoby, prázdnou knihovnu, televizi, gauč a křeslo. Stěny jsou bílé, nábytek má šedivý odstín. Postel je pohodlná jako obláček. V koupelně má vanu i sprchu, všechen servis. Praní, úklid, jídlo, masáže…, stačí zvednout prst a dostane, na co si jen vzpomene.

Alkohol.

V lednici stojí lahev tequily, ale teď ne, teď nesmí.

V ložnici se svlékne donaha.

Je štíhlejší než kdykoliv předtím.

Nejí tak, jak by měla. Přestože jí zdejší jídlo chutná. Má ráda čistotu, horko, zázvor, galangal i ostatní bylinky, rýži.

Jenomže nikdy nemá hlad, jen žízeň.

Ale stejně to byl dobrý nápad, jet sem.

Musí se pokusit nahodit zpátečku.

Znovu se narodit.

Oblékne si bikiny, sjede výtahem k bazénu, otevře skleněné dveře a za nimi stojí Wan, malá, s širokou tváří obyvatel severního Thajska, usmívá se na ni. Přidrží před ní huňatý ručník, čerstvě vypraný a vyžehlený, a švédsky ji pozdraví:

„God morgon, miss Fors.“

A pokračuje: „Jak se dnes máte?“

Ani v nejmenším nedá najevo, co jistě vidí.

Že vypadám jako troska, říká si Malin.

„Skvěle,“ odpovídá a vezme si osušku, o minutu později je připravená ponořit se do vody. Sluneční paprsky mění modrou mozaiku do více barevných tónů, než má moře, voda je lákavá, sirény jí našeptávají, že všechno bude zase lepší, všechno bude dobré, a ona věří, že je to pravda.

Voda očišťuje.

Může člověka spasit. Dát mu nové jméno, nové možnosti, a Malin se usmívá, když ohýbá kolena do tempa, síla jí proniká do lýtek a dál do chodidel. Potopí se, pak nechá tělo viset ve vzduchu, než dopadne na vodní hladinu, cítí malou explozi a krev se v ní bouří. Okamžik leží na dně, na zádech, a hledí vodou na oblohu, je mléčně bílá, a tady dole je jen ticho, dokonce tu není slyšet ani čistička.

Zadrž dech, nech se roztříštit.

Ale instinkt zvítězí. Vyplave na hladinu.

Wan ji čeká s osuškou a Malin jí kývnutím poděkuje.

„Služebníkům nikdy neděkujte,“ poučoval ji diplomat — holobrádek z Belgie, který studoval v USA a byl šíleně nafoukaný.

Axel na švédské ambasádě je lepší.

Nadechne se pachu chloru.

Zavolá na Wan, aby jí přinesla pivo, ale ona už ho právě nese.

Coca-cola ani tady není dost studená a pivo je jen slabé, takže se nedá počítat jako alkohol.

Wan jí podává lahev.

„Připište mi to na účet.“

„Will do.“

Vypije pivo šesti velkými doušky.

Pak vyjede do bytu, vytáhne si z bezpečnostní schránky v ložnici pistoli, berettu ráže 9 mm.

Nahá se položí na gauč a pohrává si s ní.

Je dvanáct hodin.

Za chvíli budou na ambasádě přemítat, kde jsem.

Ale třeba taky ne.

Má volnou pracovní dobu, může si právě něco zařizovat a oni s tím nemají nic společného. Ale velvyslanec Leif je rád, když ví, kde je.

Přiloží si pistoli ke spánku.

Není v ní zásobník, takže o nic nejde.

Nebo ano?

Přála by si stisknout spoušť.

Nebo raději ne.

Šeptá si jeho jméno, tu krátkou verzi, znovu a znovu.

„Aroone, Aroone, Aroone.“

Přeje si mu zavolat, třeba by přišel sem, nikdy tu nebyl a stojí o mě stejně tolik jako já o něj, a přijet do Bangkoku, setkat se s ním, znovu uvěřit v lásku, to je blaho.

Zkontroluje zbraň, skutečně v ní není zásobník.

Možná mě miluje, nebo brzy bude.

Udělá padesát kliků a stokrát sed leh.

Znovu zbraň zajistí.

Oblékne si modré bavlněné šaty po kolena.

Pod oknem na sebe zase začali křičet ti muži.

Proklínají se všemi možnými jazyky.

4.

Malin seskočí z motorky před betonovou zdí, která ohraničuje ambasádu.

Podá řidiči deset bahtů.

Nadechne se a stiskne zvonek na zelených kovových dveřích, pohlédne do hlídací kamery a usměje se. Za několik vteřin se dveře rozevřou.

Vejde na zahradu, skrze niž vede vyasfaltovaná cesta. Za nízkými palmami zahlédne podlouhlou třípatrovou budovu s kamen nými zdmi a modře natřenými rohy podle návrhu Carla Larssona. Nakloněnou teakovou thajskou střechu podepírají silné trámy. Na velkých oknech jsou zatažené žaluzie. Za nimi se pohybují stíny.

Před vchodem do budovy stojí prosklená budka s podřimujícím hlídačem v šedé uniformě.

Projde kolem něj a pozdraví a on jí unaveně odpoví. Podrží svůj průkaz před skenerem a dveře na švédskou ambasádu se rozevřou, pokývne starším Švédkám za recepčním pultem, projde kolem nich a přidrží průkaz ještě před dalším skenerem.

Skleněné dveře do přízemí budovy s kancelářemi se rozlétnou.

Výtah leží vlevo, vstoupí do malé zrcadlové kabiny, stiskne číslo tři a hned je nahoře v další chodbě s kancelářemi po obou stranách. Prosklené stěny jsou zatažené záclonami s květinovým vzorem Josefa Franka a za Frankovou fantazií sedí úředníci, pilně se zabývající — čím vlastně?

Zastaví se u dveří do své kanceláře.

Zavře oči.

Cítí, že se jí chvěje horní ret. Utiší ho skousnutím zubů.

Kontaktní policistka.

Její prací je působit jako prostřednice v záležitostech týkajících se různých národností, mezi něž může patřit i Švédsko. Může jít třeba o pašování drog, obchodování s lidmi, celní přestupky s ilegálním obchodem s hady nebo pavouky.

Má na starosti opatřování dokumentů a dalších informací, které potřebují policisté z jiných ambasád, a odpovídá na podobné otázky ze strany thajské policie. Pracuje tu už čtyři měsíce. Aktivně se účastnila několika vyšetřování, a když teď stojí a drží průkaz, kterým otevře dveře své kanceláře, silně se jí zasteskne po skutečné práci vyšetřovatele. Po zřetelnosti, která je její součástí. Touží být znovu tou, která hledá odpověď a snaží se, aby dobro zvítězilo nad zlem.

Zredukovat svůj život právě na to.

To je to jediné, co mi ještě zbývá, říká si a potlačuje vzpomínku na Aroonovu tvář, i když moc nedoufá, že se jí to podaří. Napadne ji, že ještě než se pustí do práce s papírováním a telefonáty, dojde si pro další šálek kávy.

Žádné formality jí nebrání v tom, aby sama aktivně vyšetřovala, dokud proti tomu nic nemá thajská policie. Občas vypomáhá, když se nějakému švédskému občanovi něco v této cizí zemi přihodí nebo když se proviní proti zdejším zákonům a je zadržen. Zatím však šlo spíše jen o nějaké údaje, především jména a čísla příbuzných.

Pokud by se vyskytl závažnější případ, kdy by se Švéd stal obětí zločinu nebo byl zavražděn, posloužila by jako spojení mezi zdejší policií a švédským státním zástupcem. Sledovala by, jestli vyšetřování probíhá správně, a spolupracovala s thajskou policií, pokud by si to přála.

Ale za celou dobu, co se v zemi nachází, nic takového nenastalo.

Zajde do malé kuchyňky až vzadu v chodbě.

Sáhne po velkém hrnku na kávu.

Dnes sepíše zevrubný přehled o švédských provinilcích, kteří jsou v Thajsku. Před několika lety tu měla švédská odnož Hells Angels malý klub v Pukhetu, ale ten zanikl po zákroku čínské mafie. V současnosti jde především o pár bankovních lupičů, kteří tu rozhazují ulité peníze, poté co si odseděli švédský kriminál.

Tuhle práci by zvládla i ze spaní.

V podstatě i opilá.

Papíry a další papíry, telefonické hovory, občas krátké schůze v různých organizacích, na velvyslanectvích a v podnicích, kde se očekává spolupráce se zástupcem země.

Občas zatouží po tom, aby se něco stalo, třeba nějakému Švédovi, a ona mohla vstoupit do vyšetřování, docela opravdově. Od své předchůdkyně Beaty Lindgrenové ví, že se to skutečně stalo. Šlo o případ švédské učitelky v Koh Changu, kterou při dopravní nehodě usmrtil místní stavební magnát. Pochopitelně však s případem nikam nedošli. Policie byla podplacená, aby mlčela a byla loajální s místním králem pouště.

„Ve zdejších provinciích zákony neplatí,“ řekla jí Beata, když spolu den před jejím návratem do Švédska pily kávu.

Jak je to dlouho?

Malin pomalu kráčí chodbou.

Dva měsíce už znám Aroona.

Vyšetřování smrti chlapce v Linköpingu se nepohnulo z místa za celou dobu, co jsem tady.

Vedu si tu dobře, žádné hlouposti nedělám.

Je to nový začátek.

Když postaví hrnek do kávovaru a stiskne knoflík na dvojité espreso, třese se jí ruka. Za sebou zaslechne hlas mladšího muže.

„Včera jsi ponocovala, Malin?“

Axel Stålskiöld zní poněkud sarkasticky nebo jen ironicky, jako obvykle, a ona se nenamáhá s odpovědí a tiše čeká, až káva dokape. Teprve potom se otočí a několik vteřin na něho hledí.

„A jak se máš ty, Axele?“ zeptá se pak.

Jeho na míru šitý lněný oblek je pokrčený na správných místech, růžovou košili má zapnutou až ke krku a uzel vázanky nonšalantně vytažený nahoru.

Osmadvacetiletý muž pochází z nejlepší rodiny s dlouhou tradicí práce pro ministerstvo zahraničí. Diplomacii má v krvi, o tom není nejmenších pochyb. Malin hledí na jeho oholenou bradu a rovné plavé vlasy dokonale sčesané po stranách a usměje se. Na jeho osobě je pouze jeden nedostatek, a to je jeho výška. Měří jen sto sedmdesát pět centimetrů a je jen o kousek vyšší než Malin. To mu na jeho zjevu ubírá možná trochu víc, než si sám myslí.

„Mám se skvěle, děkuji.“

„Dáš si kávu?“

„Ano, díky.“

Tiše stojí a čeká, že mu podá plný šálek.

Ona ale ustoupí na stranu a Axel si sám stiskne knoflík na automatu, zvolí caffè latte.

„Po snídani se už nemá pít káva s mlékem,“ podotkne Malin.

„Vím, že v nápojích se vyznáš skvěle,“ ušklíbne se na ni.

Dobře mi tak, pomyslí si Malin.

Axel Stålskiöld je její kontaktní osobou v diplomatickém sboru. Kdyby se její činnost nějakým způsobem dotýkala ambasády, sdělila by to právě jemu a on by ji naopak kontaktoval, kdyby potřebovali její pomoc. Naposled to bylo v případě žádosti turecké policie, která zabloudila na ministerstvo zahraničí do Stockholmu, místo aby ji poslali přímo jí.

„Všechno v pořádku?“ ptá se Axel.

„Jen papíry a další papíry,“ odpovídá Malin a snaží se skrýt třes rukou, který způsobuje malé vlnky na černém povrchu hrnku s espresem.

„Příští týden máme schůzku u Leifa. Přivedeš tam svoje lepší já, ano?“

Usměje se, maličko nadřazeně, a Malin si připomene, že ji zahlédl ve Facebaru.

Byl tam s ní Aroon? Jasně že jsem v sobě měla pár piv, jen abych se trochu zchladila, ale opilá jsem rozhodně nebyla.

Nebo mluví o tom, co se stalo na belgické ambasádě? Na to jsem už zapomněla.

K čertu s ním. Mladý kohout se naparuje.

Pohlédne mu do očí. Axel vypadá spokojeně, až příliš spokojeně. Nejspíš si myslí, že teď vyhrál v nějakém slovním duelu.

„Obléknu si své nejlepší nedělní šaty,“ řekne mu a s těmi slovy ho nechá stát v kuchyňce. Ale právě když si chce otevřít dveře do své kanceláře, uslyší, jak na ni volá.

„Chce s tebou mluvit Leif. Máš za ním hned přijít.“

Leif Andersson.

Švédský velvyslanec v Thajsku.

Dřívější sociálnědemokratický senátor, šéf Státního revizního úřadu, sedmapadesát let. Působil ve vedení strany v Karlstadu, když tam pracoval Sven Sjöman, a hned při prvním setkání jí sdělil, že ho Sven požádal o to, aby na ni trochu dohlížel, aniž mu řekl důvod.

Ale Malin si je jistá, že Leif o jejím problému ví. Možná že mu to přece jen Sven řekl a Leif se snažil být diplomatický, aby se nemusela stydět, a nemluví o tom.

Z jeho pohledu to je ale zřejmé.

Občas mívá pocit, že ji někdo hlídá, že na ni někdo mimo práci dohlíží. Mohl by to být právě Leif Andersson? Chce o ní mít přehled?

Já ale žádná tajemství nemám.

Teď sedí proti ní ve světlemodrém bavlněném obleku, od jehož barvy se šedé vousy odrážejí ještě výrazněji. Oblek má v bocích zabraný, aby vypadal štíhlejší, než je, ale má vyboulené infarktové břicho, sice menší, než má Sven, ale i tak dost velké.

Ve tváři ocelový pohled silného muže a krátký široký nos, šedivé vlasy má dosud husté. Je to sociální demokrat vymykající se běžnému průměru, ale vhodnější spíš pro diplomacii než pro provoz strany, a tak ostrý, že možná právě proto nikdy nedosáhl významné stranické pozice.

Kancelář má v přízemí s okny do japonské zahrady a Malin vidí, že světlý kámen je opracovaný do zenového vzoru, symbolu klidu, kvůli jehož nalezení ji poslali právě sem.

V duchu se usměje.

Tam jsem dosud tak docela nedošla.

Leif sedí v jednom ze dvou křesel navržených Carlem Malmstenem, umístěných po obou stranách kulatého stolku z Ikey. Na zemi leží vysoký koberec v zelených odstínech, z něhož vyzařují peníze a jemný vkus a o němž Malin ví, že ho vytvořila Märta Måås-Fjetterströmová, žijící na přelomu dvacátého století. Švédská vlajka a vlajka Evropské unie visí ve stojanech za Leifovými zády.

Malin se posadí a hrnek s kávou postaví na stolek.

„Chci se zeptat, jak se ti tu líbí,“ řekne Leif Andersson a usmívá se. Malin si okamžitě připomene dnešní noc, bar, Aroona a všechny ostatní podobné večery.

„A jak se cítíš.“

Malin se zhluboka nadechne. Jistě nic neví, říká si, protože ani není nic, co by mohl vědět.

Má chuť se ho zeptat, proč se o to zajímá a jestli snad pochybuje o tom, že je všechno v pořádku, ale rozhodne se hrát jeho hru.

„Mám se skvěle,“ odpoví. „Líbí se mi tu. Člověk si musí zvyknout na nepořádek a na horko.“

„Co jinak?“

„Postrádám vyšetřovací práci.“

„To chápu. I mně chybí opravdová činnost. Diplomacie je hodně kouře a spousta slov.“

„Tak to chodí.“

Malin teď cítí, že jí žhne celé tělo. Silně zatouží po pivu, skleničce alkoholu, čehokoliv, i hodně studená coca-cola by její tělo zklidnila.

„Máš pravdu.“

Co může chtít?