ČESKÁ KNIŽNICE

Vydávají Nadační fond Česká knižnice, Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., a vydavatelství Host.

www.kniznice.cz

Ediční přípravu svazku zajistil Nadační fond Česká knižnice za finanční podpory Ministerstva kultury ČR.

Vychází za finanční podpory Ministerstva kultury ČR.

Publikace vznikla s podporou na dlouhodobý koncepční rozvoj výzkumné instituce 68378068 (ÚČL AV ČR, v. v. i.).

Ediční příprava Marie Havránková

Komentář Vladimír Just

Vědecká redakce Jiří Holý

Editor © Marie Havránková, 2019

Commentary © Vladimír Just, 2019

Cover art © Archiv Atelieru Paul, 2019

Reprography © Institut umění — Divadelní ústav, 2019

© Jiří Voskovec — dědicové c/o DILIA, 2019

© Jan Werich — dědicové / heirs, 2019

© Nadační fond Česká knižnice, 2019

© Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2019

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0089-5 (PDF)

ISBN 978-80-275-0090-1 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0091-8 (MobiPocket)

VEST POCKET REVUE

TU I CIZOZEMSKÉ RADOVÁNKY
O 19 OBRAZECH

VEST POCKET REVUE NA JEVIŠTI

Vest pocket revue není nic jiného než kapesní revue. Byla napsána pro malé kapesní jeviště a pro zcela skromné kapesní, technické i ansámblové prostředky.

Jedná﻿-﻿li se o její provozování, je dobře si uvědomit tento její ráz a zachovat jej i v režii. Předpokládejme nepatrné prostředky malého jeviště: tajemství efektu spočívá v tom, že se využije právě nepatrnosti těchto prostředků a nečiní se předem odsouzené pokusy tu nepatrnost zastřít falešnými snahami o velkorysost.

Kdyby se i podařilo zfalšovat velkorysý luxus revuálních představení, je tu hrozné nebezpečí náhlé blamáže při sebenepatrnějším nedopatření. Zdůrazní﻿-﻿li se naopak improvizovanost a prostota technických prostředků, zbude mnohem více síly a času na péči, kterou možno věnovat souhře a tempu hry. Jakmile otevřeně přiznáte, že hrajete za minimálních možností, jste v bezpečí: Spadne﻿-﻿li vám mezi představením kulisa nebo zhasne﻿-﻿li světlo, nedojde k blamáži, nýbrž pravděpodobně k potlesku.

Jedním slovem, Vest pocket revue nevyžaduje ani zbla obvyklého revuálního přepychu.

Vyžaduje intimní sál, dokonalou souhru jak herců, tak orkestru a obou navzájem a hlavně tempo.

Tempo zachrání nedostatky výpravy zaručeně. Pauzy a dramatická ticha při prázdné scéně jsou nepřípustny. Přestávky, aby se neprotáhly, byly raději vůbec mezi jednotlivými obrazy odstraněny a nahrazeny předscénami, které dodávají pestrosti a spádu celku, omezují počet obrazů, jež nutno dekorativně upravit, a hlavně umožňují hladké proměny jeviště.

Tyto předscény se odehrávají vesměs před oponou a při dosavadních sto padesáti představeních v Osvobozeném divadle v Praze k nim úplně vystačila rampa 1 m hluboká.

Jejich text je upraven délkově tak, že trvání hry na předscéně pohodlně stačí k přestavbě dekorací za oponou pro příští obraz.

Je ovšem nutno dekorační zařízení jak náleží zjednodušit. Doporučuje se pracovat pouze s přístavky. Pozadí a strany jeviště stačí vykrýt jednobarevným závěsem, čímž se získá univerzální neutrální prostor velmi snadno tvárný.

Při provozování této revue v Osvobozeném divadle se výtečně osvědčil systém plent. Užíváme tří dvojdílných dřevěných rámů, jejichž poloviny jsou spojeny pantíky, takže je možno postavit je v jakémkoliv úhlu. Kombinace, jichž možno dosáhnouti rozestavením, případně spojením těchto rámů (z nichž jeden je větší), skýtají velmi bohatou řadu možností, jak umístiti na scéně dekorační plochy.

Na tyto rámy se totiž zavěšují snadno vyměnitelné papírové obdélníky rozměrů rámu, na nichž jsou namalovány nezbytné dekorační prvky pro každý obraz. Během předscén stačí tedy změnit rozestavění rámů a přehodit papírové výplně.

Paluba parníku ovšem vyžaduje kulisy solidnější, jež však možno obstarat asi čtyřmi přístavky s vhodným použitím charakteristických lodních motivů.

Jeviště, jež dovoluje zavěšení některých kulis v provazišti, má ovšem velikou výhodu. Tak možno zavěsiti řadu nápisů, jež text vyžaduje, a spustit je v poslední chvíli, jakož i mraky pro scénu balonovou a případně všechny součásti dekorace parníkové.

Takto řešená výprava zaručuje přesné zapadnutí předscén do jevištních obrazů a dodá představení pádného tempa.

Další nutností je řízný jazzový orkestr. Dodává nálady publiku i hercům.

Nejdůležitější snad však bude, aby si režisér byl vědom, že scénuje věc, která od prvního do posledního slova má býti komická, a aby si dobře uvědomil ráz této komiky. Učiní﻿-﻿li tak, pozná, že nesmí na jevišti připustit ani jedno gesto, ani jeden přízvuk, ani jednu masku vybledlé kormoutlivé a trapné konvenční rozvleklé komiky, která dosud bují na mnohých našich scénách. Pozná, že tato hra vyžaduje především bezprostřední smysl interpretů pro přímý, prudký a groteskní humor, pro humor, který je sice často parodií, ale jenž musí dovést stát na jevišti také sám a sám, ve své soběstačné absurdnosti.

Autoři

BYTOSTI

BLAŽEJ JOSSEK, fotograf

ŠAVEL, jeho sluha

PUBLIUS RUKA

SEMPRONIUS

kolegové

HOUSKA

KVIDO MARIA DE LA CAMERA VAN OBSCURA, spisovatel

JOSEFKA, jeho daktylo

SEKRETÁŘ

5 KANCELISTŮ

MARGOT

ANDĚL

SELMA

LEPRA

OLGA

místní krásky

GASTON, Pařížan

DETEKTIV

STRÁŽNÍK

KAPITÁN HÝČENA

TOPIČ

FRANK, americký Čech

PASTOR

OLAF, nordický stařeček

2 LÁMOVÉ

ČERNÝ ČÍŠNÍK

BLAŽEJ JOSSEK, groteskní stařík s plnovousem a sportovně oděný jako hošík. Vyskytuje se skoro výhradně s velikým aparátem s nápisem Vest Pocket Kodak. Chová se povýtce vyděšeně a je vždy nepřípadný. Mohlo by mu býti sedmnáct právě jako sedmdesát let.

PUBLIUS RUKA a SEMPRONIUS HOUSKA jsou klauni celé revue. Podle toho nutno řešiti jejich zjev: nemají určitého zaměstnání, což jim dovoluje vystupovati v uniformách, v sportovním úboru, ve smokingu, aniž by tím chtěli něco zdůrazniti. Přestože oba jsou přesvědčeni o své genialitě, jejich blbost je bezmezná. Je tak veliká, že místy hraničí s vtipností. Jsou takřka dvojčaty, s tím rozdílem, že Sempronius je těžkopádný a dobromyslný, kdežto Publius je pohyblivý a aspiruje na šviháctví a duchaplnost, přirozeně že bez úspěchu.

KVIDO MARIA DE LA CAMERA VAN OBSCURA, nesmírně nadutý spisovatel, dokonalý hlupák a chorobný kliďas.

JOSEFKA, exaltovaná romantická dívka.

MÍSTNÍ KRÁSKA. Hraje ji jediná interpretka. V Paříži je to mondénní dáma, v baloně je to paradoxní anděl s křídly na pracovním overalu a s předměstským žargonem. Selma, místní kráska pro Sever, je plavá, unylá, veskrze nordická a sentimentální bytost. Lepra pravý opak, démonická orientální intrikánka. Olga, místní kráska střední Evropy, je konstruktivní žena, kamarád mužů, jejíž pozérství spočívá v tom, že je ostentativně všeho pozérství prosta.

KAPITÁN HÝČENA má pruhované tričko nesahající ani po břicho. Jeho autorita je nepatrná. Určen od kolébky k tomu, aby se stal rozmazleným cukrářem, minul se povoláním a vstoupil do služeb Transatlantické společnosti. Dříve či později jeho koráb ztroskotá.

První jednání

OBRAZ PRVNÍ

Muž, jenž sbírá fotografie rozzuřených

Galerie Blažeje Josska. Po stěnách jsou rozvěšeny fotografie rozzuřených lidí.

Vlevo psací stůl, vpravo stolek s telefonem.

Scéna první

JOSSEK (obrácen zády, přibíjí na stěnu velkou fotografii)

ŠAVEL (sedí u stolu a zapisuje do katalogu)

JOSSEK: Piš, číslo 539 AI 1927 sub lit. B VIII!

ŠAVEL (píše): 542 AI 1929 sub lit. Ř oxfordskou osmou.

JOSSEK: Jaká oxfordská osma?

ŠAVEL: No, přece ne cambridžská, pán přece ví, že jako veslař jsem na straně Oxfordu.

JOSSEK: Teď ale registruješ moji sbírku. Veslovat můžeš v neděli.

ŠAVEL: A já nehraju. Stanu se raději na stará kolena kormidelníkem a posléze patnáctiletým kapitánem. Naschvál.

JOSSEK: Šavle, ty jsi dnes zas nabroušen, che, che, a zatím ode mne neodejdeš ani za patnáct let, viď, ty stará krůto?

ŠAVEL: Prosím, aby mi pán neříkal krůto.

JOSSEK: Tak piš: 539 AI 1927 sub lit. B VIII. Vlasta Burian, zuřivost kulminuje, když Sparta dostala gól. Zachyceno v plenéru, expozice 1/25, Kodak Vest Pocket, Alfa Roll-Film. Zvětšila firma Balzar. Táák, můj nejnovější snímek a vzácný, velmi vzácný. Do závorky napiš VZ, to jest vzácný.

ŠAVEL: A kdy už to bude mít pán všechno pohromadě?

JOSSEK: Až to bude, tak to bude. To hlavní schází.

ŠAVEL: Pán ale zapomíná, že výstava má býti otevřena za čtrnáct dní. A pán vece: to hlavní schází! Jak si to pán představuje?

JOSSEK (běží ke kalendáři, stále obrácen zády): Prožlukle, Šavle, prožlukle, Šavle, děsíš pána. Možno﻿-﻿li, že tak vbrzku? (Listuje ve velikém kalendáři, náhle se obrátí.) Ha, zub času jest vykotlaný, mluvils pravdu, Šavle, nyní poraď.

ŠAVEL: To je těžká věc. Babo, raď!

JOSSEK: Šavle, běž pro tu babu.

ŠAVEL: Není baby. To byl jinotaj.

JOSSEK: Jak ho rozčílíme? Vždyť já ho za tak krátkou dobu nerozčílím!

ŠAVEL: Koho? Ten jinotaj?

JOSSEK (ukazuje na jediné prázdné místo na zdi): No, tady! No, jeho!

ŠAVEL: Aha, no jó, to nepůjde. Kdepak! Čtrnáct dní, co to pána napadá. To jest málo. To jest maličko. Malounko!!

JOSSEK: No tak co budeme dělat? Bez té fotografie nemohu výstavu otevřít.

ŠAVEL: Tak by ji snad pán mohl zavřít.

JOSSEK: Nejapný Šavle! My ho rozzuřit musíme. Ale kdo, rci, kdo nám pomůže?

ŠAVEL: Kdo nám pomůže?

(Pauza přemýšlení, hladění vousů.)

ŠAVEL (má nápad): Pán má švakry?

JOSSEK: Dva.

ŠAVEL: Pán má dva švakry?

JOSSEK: Ano.

ŠAVEL: A pán má dva blbé švakry. To se musí nechat.

JOSSEK (sebevědomě): Ano.

ŠAVEL: Pardon! (Telefonuje.) Haló, kdo se to tam vyskytuje? Aha, poklona, pane Sempronie, zde Šavel, u pana Josska, račte nás laskavě vzápětí navštívit. Prosím. Na shledanou! (Zavěsí.) Tak! (Volá jiné číslo.) Allo, qui est à l’appareil? Aha, poklona, pane Publie, zde páně Josskův Šavel, ano, ano — to vám právě chci říci —, abyste přišel. Ihned. Přijde taky váš pan kolega Sempronius. Tak, tak na viděnou!

JOSSEK: Tak, co je tohle? Co to zas organizuješ?

ŠAVEL: Výstavu, prosím. Pán nechá vše na poslední chvíli, pán si neví rady, pán taky musí dovolit, abych byl energický.

JOSSEK: Dobře, Šavle, ale co mi sem taháš moje švakry? Vždyť víš, že mne pokaždé dožerou.

ŠAVEL: Ano, právě, výborně! Dožerou pana Josska, dožerou pana Šavla…

JOSSEK: Jakého pana…?

ŠAVEL: Pardon, dožerou Šavla a dožerou taky pana…? Pana…?

JOSSEK: Výborně, pana Kvidona Maria de la Camera van O…

OBA: Van Obscura…

JOSSEK: Spisovatele a známého kliďasa, jehož fotografie ve stavu rozzuřeném nám dosavade pohříchu schází. Šavle, mám z tebe radost.

ŠAVEL (se stydí)

Scéna druhá

Předešlí, Sempronius Houska a Publius Ruka vstoupí, každý z jedné strany.

RUKA: Pane kolego, výborně, že vás vidím.

HOUSKA: Taktéž výborně. Nápodobně, že vás vidím.

OBA (podávají si ruce): Kupodivu, kupodivu.

ŠAVEL (posměšně haleká)

JOSSEK: Pryč, drzý pokojský!

ŠAVEL (odejde)

JOSSEK: Nyní vysvětlím příbuzným, proč jsem je obtěžoval.

RUKA a HOUSKA: Tak, tak. Nuže, zdehle, tuhle…

JOSSEK: Příbuzní!

RUKA a HOUSKA (tleskají)

JOSSEK: Jak víte, zabývám se po léta sbíráním fotografií rozzuřených jedinců. Záliba namáhavá, zato však originelní. Sjezdil jsem řadu zemí, abych získal vlastní snímky slavných osobností v okamžiku zdánlivě tak nedůstojném jejich jména, v okamžiku hněvu, vzteku, rozhořčení, nejraději ovšem zuřivosti. Číhal jsem na ně jak na plachou zvěř, vydával jsem se tisíckrát nebezpečí tváří v tvář opravdovým zuřivcům, zaplétal jsem se do ožehavých situací, pronikaje do salonů světoznámých kurtizán, obětoval jsem tisíce, abych zachytil kýžený moment na desce aparátu. Podplácel jsem sluhy, tajemníky, pobočníky, zpovědníky, manžely, milenky, levobočky, pohrobky, ano i vlastní děti. Neustoupil jsem nikdy před požadavky svého sportu.

HOUSKA: Slepé fotografické vášně!

JOSSEK: Nikoliv vášně, svého životního díla! Pohleďte, na těchto stěnách jsem rozvěsil nejcennější exempláře své sbírky. Ale zde jest osudná mezera, příbuzní. Moje sbírka zůstane ohavným torzem, dokud tuhle se nezastkví obraz velikého spisovatele a proslulého flegmatika. Máme čtrnáct dní času do otevření výstavy. Pozvánky jsou rozeslány i do ciziny. Veřejnost jest napjata, tisk šušká! A zlatý hřeb mi chybí. Jsem v koncích, drazí, a tu vzpomněl jsem na vaši genialitu a volám k ní: Pomoziž mi u velikém díle vyhledat, rozzuřit, vyfotografovat našeho gigantického spisovatele a národního kliďasa, Kvidona Maria de la Camera van Obscura!

RUKA a HOUSKA: Výborně! Vivat! Vivat!

JOSSEK: Jak mne těší vaše nadšení. Nemám již obav o svoji výstavu. Musíme však jednat rychle a zároveň obezřele. Dílo je těžké, velmi těžké.

RUKA: Pardon, buďte bez starosti. Můžete se na nás úplně spolehnouti. Pardon, Sempronie…!

HOUSKA: Pardon, Publie…!

OBA: Pro nás je to hračka. Vzhůru!

JOSSEK: No, ale ty kostýmy, ty kostýmy, takhle nemůžete jít.

HOUSKA: Ano, žaket si kazit nebudu, ostatně jdu právě z tenisu, kdežto jsem holdoval kriketu. Zde Publius použije mého vozu a zajede se rovněž domů převléci.

RUKA: Ba, ba, pane kolego! Teď musíme mírnit své sportovní choutky. Nerad se loučím se svým vodním hokejem. Nu což, na waterpolo dost času v zimě, až bude zamrzlé kluziště.

HOUSKA: Nu, Publie, pudeme pudem!

RUKA: Ještě se občerstvíme. Palaš, likéru! Palaš!

HOUSKA: Kordisko, Jatagáne!

RUKA: Kde je ten Rapír?

JOSSEK: Šavel se jmenuje.

HOUSKA: Ach, pravda, Šablenko!…

Scéna třetí

Předešlí, Šavel přináší tác se sklenkami.

JOSSEK (připíjí): Zdravica!

RUKA: Šumí Marica!

HOUSKA: Pláče vdovica!

Opona

OBRAZ DRUHÝ

Mens sana in corpore sano

(Zpívá se na melodii foxtrotu Any Ice Today, Lady)

RUKA a HOUSKA (vstoupí na předscénu a zpívají duo):

1

V starém Římu

si léčili rýmu.

Jak?

Cvičili půl hodiny.

Zato měli těla

z bronzu jako děla

u šlechty, ba i spodiny.

Refrén

Oni totiž znali:

Plavat, běhat,

boxovat a šplhat,

cvičit, střílet,

bruslit a šermovat

šavlí, kordem, dýkou,

pak mohli s pýchou

si na těla ukázat.

2

Každé chvilky věčná škoda,

sic najednou projde doba,

kdy i u vás vyskytne se trapná choroba.

Proto zanechte všech sladkých dortů,

věnujte se jenom sportu,

vizte ty účinky na oba.

Refrén

My totiž známe:

Plavat, běhat,

boxovat a šplhat,

cvičit, střílet,

bruslit a šermovat

šavlí, kordem, dýkou,

pak můžem s pýchou

si na těla ukázat.

3

Pravda, že děti ve škole

a čacký dorost v Sokole

si svaly tuží dost a dost.

Přesto nutno od peřinky

dát robátku činky

ve vlastním zájmu, nejen pro radost.

Refrén

Takové dítě potom zná:

Plavat, běhat,

boxovat a šplhat,

cvičit, střílet,

bruslit a šermovat

šavlí, kordem, dýkou,

pak možno s pýchou

syna matce ukázat.

4

Ať jste z města, z nížin, z hor tu,

holdujte jen všude sportu,

korporací je přebytek.

O takových věcech se vůbec netlachá,

do Vysokoškolského sportu vás rád přijme

pan profesor Smotlacha,

proti sportu je jen dobytek.

Refrén

A proto již zítřkem počínajíce,

musíte začít:

Plavat, běhat,

boxovat a šplhat,

cvičit, střílet,

bruslit a šermovat

šavlí, kordem, dýkou,

pak možno s pýchou

si na těla ukázat.

KOLEGOVÉ (odejdou)

Opona vzhůru

OBRAZ TŘETÍ

Hledá se námět

Pracovna Kvidona Maria de la Camera. Stolek s psacím strojem, knihovna, vavříny a věnce.

Reklamní plakát: DE LA CAMERA: BŘICHO PRAHY. PRÁVĚ VYŠLO. ČTĚTE! Jeviště prázdné.

Scéna první

Sekretář vstoupí s telegramem v ruce a počne zvonit na příruční zvonec.

Vstupují První, Druhý, Třetí, Čtvrtý, Pátý kancelista a Josefka a seřadí se.

SEKRETÁŘ: Oddělení románové.

PRVNÍ KANCELISTA: Zde.

SEKRETÁŘ: Oddělení novelistické.

DRUHÝ KANCELISTA: Zde.

SEKRETÁŘ: Oddělení filmové adaptace.

TŘETÍ KANCELISTA: Zde.

SEKRETÁŘ: Vynálezy a pokroky s pododdělením historicko-geografickým.

ČTVRTÝ KANCELISTA: Zde.

SEKRETÁŘ: Oddělení pornografické.

PÁTÝ KANCELISTA: Zde.

SEKRETÁŘ: Daktylo, prosím ke stroji. Došel telegram od Mistra.

SEKRETÁŘ (čte): „Přijedu dnes přesně, Kvido, Mistr.“ Netřeba snad připomínati, že vše musí být v úplném pořádku.

Scéna druhá

Fanfáry. Personál postaví se do pozoru.

VŠICHNI: Pochválen buď Pán Ježíš Kristus.

KVIDO MARIA (vstoupí zamyšlen, s lebkou v ruce a s aktovkou): Nechápu, nechápu, jak se tato lebka dostala do mé aktovky? Oddělení vynálezů a technických vymožeností!

ČTVRTÝ KANCELISTA: K službám, Mistře!

KVIDO: Zhotovíte mi z ní šalmaj, platím přesčas. À propos, jak by řekl Francouz, času nemám nazbyt. K věci. Co nového?

SEKRETÁŘ: Do čtrnácti dnů má býti dodán rukopis nového románu Mistrova do tiskárny.

KVIDO: Děkuji. Oddělení románové zhotovilo námět následující…?

PRVNÍ KANCELISTA: Mistře, nebylo absolutně možno. Pracovali jsme na pozměněném vydání Proudů, břehů a vírů…

KVIDO: Nedbalost zavinila katastrofu. Nebýt mého proslulého klidu, roztříštil bych vám hlavu svícnem, jak učinila již řada hrdinů mých historických románů. Bude﻿-﻿li se to opakovati ještě jedenáctkráte, budete propuštěn. Zapomněl jste, že nebude﻿-﻿li román do čtrnácti dnů napsán, budu nucen vyplatiti nakladateli konvencionální pokutu ve výši pět set tisíc piastrů. Pohříchu není dosud ani námět. Tam se dopracoval veliký autor, že musí své romány sepisovat sám. Nemeškaje, vydám se na cestu za námětem. V rychlosti zkontroluji ostatní. Co nového v oddělení novely?

DRUHÝ KANCELISTA: Končíme druhou kapitolu Břicha Prahy, Gréta otrávena, Popescu prchá, Max, nic netuše, kojí se nadějemi.

KVIDO: Správně, můžete pokračovat. Co soudí oddělení pornografické?

PÁTÝ KANCELISTA: Osměluji se navrhnouti svatební cestu na Lesbos.

KVIDO: Dohodněte se s oddělením geograficko-historickým. Rozchod! Pan sekretář a Remington Portable nastoupit v družstva!

Kancelisté odejdou.

KVIDO (k sekretáři): Odjíždím na cestu za námětem. První stanice Praha. Opatřte lístek a vše ostatní a očekávejte mé depeše na kolečkách.

SEKRETÁŘ: Upozorňuji Mistra na akutní fejeton pro Lidové noviny.

KVIDO: Vyřídím ihned. Děkuji!

SEKRETÁŘ (odejde)

Scéna třetí

Kvido, Josefka.

KVIDO: Josefko, zhotovíme fejeton Západ slunce nad Prahou. Pasusy o zlatem planoucích Hradčanech, o usínající Malé Straně a o stříbropěnné Vltavě naleznete v archivu. Některé dodatky: Miluji Tě — má jsi jediná — Pojď na ňadra má —

JOSEFKA (přistoupí okouzlena a položí mu hlavu na rameno)

KVIDO: Josefko…?

JOSEFKA: Srdce vaše promluvilo, Mistře. Tak dlouho čekám na ně, od prvního pohledu. Což nevěříte v lásku na první pohled?

KVIDO: Josefko, co to má znamenat?

JOSEFKA: Řekl jste: Pojď na ňadra má. Jdu, Kvidone můj.

KVIDO: Josefko, pište: Pojď na ňadra má, Praho, Ty v mracích nachových.

JOSEFKA: Což to neplatilo mně?

KVIDO: Ne. Jste snad v nachových mracích? Praze to platilo. Praho, jak Tě mám rád!

JOSEFKA: Já tebe též.

KVIDO: Josefko, pište!

JOSEFKA: Je vše marno. Sladký klam, jak trpký však!

KVIDO: Nemohu vás milovat, Josefko. Jste příliš čistá a něžná. Jak známo, jsem hrozně vášnivý — ve svých románech.

JOSEFKA: Proto tě miluji.

KVIDO: Josefko, pište a netykejte mi.

JOSEFKA (klesne ke stolku): Óó běda!

Scéna čtvrtá

SEKRETÁŘ (vstoupí a podává Kvidonovi zavazadlo a lístek)

KVIDO: Josefko, napište, co jsem řekl. Sbohem vespolek. (Odejde se sekretářem.)

Pauza.

JOSEFKA (vzlyká)

Scéna pátá

Josefka, Kolegové, za nimi Jossek s aparátem se opatrně vplíží.

RUKA (zaklepe Josefce na rameno)

JOSEFKA: Jste to vy, Mistře?

RUKA: Já!

JOSEFKA (se mu vrhne kolem krku a hned s výkřikem odskočí)

HOUSKA: Pardon, omyl! To nejste vy.

JOSSEK: Kde je Mistr, rcete, dívko?

JOSEFKA: Co mu chcete? Žel, že Mistr odjel.

KOLEGOVÉ: Ha!

JOSSEK: Kam odjel?

RUKA: Pardon, klid! Musíme vyzvídat nenápadně. (K Josefce.) Slečno, zajisté jste chutně přesnídala na vidličku?

JOSEFKA (rozpačitě přikyvuje)

RUKA (vybuchne): Kam odjel?

JOSEFKA (koktá)

HOUSKA: Slečno, dejte ruce křížem. Dejte všichni ruce křížem.

JOSSEK: Proč?

HOUSKA: Budeme dělat křížový výslech. Slečno, v Portugalsku výjimečně není revoluce. Dnes výjimečně nikdo nepřeletěl oceán. Jednou měř, dvakrát řež. Kde je pan Mistr?

JOSEFKA: V Praze.

RUKA: Jsme mu na stopě, kořist nám neunikne!

JOSSEK: Vzhůru!

HOUSKA: Poklona, slečno.

(Jossek a kolegové odkvapí.)

Scéna šestá

JOSEFKA (sama): Bože, co jsem to vyzradila? Jsou to jistě Kvidonovi literární nepřátelé. Snad anarchisté. Musím za ním, chránit jeho génij vlastním tělem! (Odspěchá.)

Opona

OBRAZ ČTVRTÝ

Faustovy skleněné hodiny

Kvido Maria de la Camera van Obscura vstoupí na předscénu a předčítá z velikého dopisu báseň, podehrávanou bendžem.

Faustovy skleněné hodiny aneb Celkový pohled na Prahu

1

Hoši si od rána v písku hráli,

u moře svlékla se Venuše donaha,

karbaník měl sen o žaludském králi,

Libuše pravila: Hle, Praha.

2

Dějiny plynuly za jasné pohody,

rýsoval Matyáš z Arrasu,

pět hvězdiček spadlo z mostu do vody

a Dalibor hrál na basu.

3

Dost času na války, na básně, na řeči,

někteří králové víno pili rádi,

rod Přemyslovců vymřel už po meči,

více však historie nevyzradí.

4

Za oknem bují tropická květena:

v kořenáči dva kaktusy.

Obdržela je do věna,

k tomu dva vybledlé ubrusy.

5

Kaktusy kvetou jednou za sto let:

rovnodennost ve stoletém kalendáři.

Doktor Faust usedl za stolek

a napsal jarní dopis v měsíci září.

6

Kalendář opadal až k listopadu.

Pomalu Faustovi běžely hodiny,

naučil se i prstokladu,

než dočkal se odpovědi vdoviny:

7

Jsem daltonistka a všechno vidím černě,

svatební bílý šat i noc, když spím.

Tak svého manžela jsem milovala věrně,

že při každém sňatku znovu ovdovím.

8

Odmítnut, Johanes Faust šel na výlet

a slyšel pražské zvony zvolna odbíjet,

takže si vzpomněl: Mlč, Jene,

máš svoje hodiny skleněné.

9

Na mokré písčině staví se, hle, duha.

Nymfa Elida přimísí mořskou pěnu.

Mýdlová bublina roste do objemu,

až náhlým mrazem je zasklena dotuha.

10

Tak zpíval přesýpaný písek

s pěnou Faustovy dýmky.

Když ji měl doktor dokouřenou,

byl smrti docela blízek.

11

Už nikdy nejezte míchaná vajíčka!

Až vaše oči budou slzami lesklé,

jediná lahůdka váš jazyk nezhýčká:

Číšníku! Čtyři hodiny ve skle!

12

Čaj ve sklenici o páté skleněné.

Večer je průhledný organtýn.

Dále od hradu, dál ode mne!

volá z tradice Karlův Týn.

13

Ve Faustových hodinách zakleti zůstanem.

Skleněné nálady, kdy nikdo nic nepoví.

Starožitnost pod skleněným poklopem —

pohled na Prahu celkový.

Opona vzhůru

Kvido vejde do scény.

OBRAZ PÁTÝ

Viděli jste již Hradčany?

Uprostřed scény veliká krabička sirek s nápisem SOLO a se siluetou Hradčan. Veliký nápis BAŤA, dva plakáty s veršíky:

Kdo chce míti více dětí,

Pražanka mu pověděti

Burské oříšky praž, Anka,

doporučuje to Pražanka

Na zemi leží velký uzel.

Scéna první

Kvido vstoupí z předscény.

KVIDO: Tak jsme v Praze, copak nám náhoda dá do péra? (Pohlédne do kulisy.) Ha, tamo se řítí jakás žena, jako by utíkala ke mně. Je to snad Fortuna či Múza námět mi nesoucí?

JOSEFKA (přiběhne z opačné strany): Mistře!

KVIDO: Josefko, proč nepíšete? Josefko, pište!

JOSEFKA: Mistře, pozor, jsou vám v patách.

KVIDO (dívá se na paty): Kdo to? Snad bersoni?

JOSEFKA: Nikoliv, anarchisté. Mají fotografický aparát s pekelným strojem!

KVIDO: Bláhovost, nemám nepřátel, patrně fotograf z Pestrého týdne. Není to poprvé, co mne obtěžují. (Stranou.) Chápu ji, chuděrku. Puzena touhou po ždaném muži a idolu své čisté lásky, to věčné ženství stává se odvážným a činorodým. Hle, nedbajíc daleké a strastiplné cesty, vše dává všanc a za mnou pílí z Berouna až v Prahu naši zlatou. Kam pudila ji láska, tak nazvu svůj román, k němuž ona sama mi dává látku. Jako vlaštovička budu poletovat z místa na místo, lákaje ji a nechávaje jí něco naděje. Jaké neočekávané situace! Jaké dramatické momenty! Pastva pro oko psychologa, Kvidona Maria de la Camera van Obscura. (K Josefce.) Josefko, jedu do Paříže. (Odskotačí.)

JOSEFKA (unešena): Jakže, tedy přece, ó svůdníku! (Odběhne za ním.)

Scéna druhá

JOSSEK (vyleze ze skrýše s aparátem): Bože, nyní mi ujedou a já jsem bez pomoci. Kdepak je Sempronius s Publiem? Vždyť byla ujednána schůzka na Masarykově nábřeží. Kudy kam, kudy kam? Jako vždy, opětně jim vyjdu vstříc. (Odejde.)

Scéna třetí

Kolegové vstoupí.

HOUSKA: Aha, tady nechal Jossek kiosk.

RUKA: Pardon, pane kolego, triosk! Má tři nohy, jak račte vidět.

HOUSKA: Skutečně, tres pedes faciunt collegium.

RUKA: Bože, koukněte, Račana! Ta nádhera — Inu, inu!

HOUSKA: Jak skvostné panoramato!

(Prohlížejí si Hrad zblízka.)

HOUSKA: Mám nápad, pane kolego. My si něco v Praze vyfotografujeme.

RUKA: Výborně, ale syžet, nějaký syžet!

HOUSKA: Musí to být něco navýsost originelního. Něco, co ještě nikdo nikdy nefotografoval!

RUKA: Pane kolego, už to mám… (Ukazuje na Hradčany.)

HOUSKA: Výborně! Juž zaostřuji. Nechtěl byste mi to poněkud oživit?

RUKA: Milerád, udělám skupinku. (Postaví se ladně před sirky.)

HOUSKA: Tak, a nyní to fotografovat nebudu, raději se dám na vojnu.

RUKA (zpozoroval uzel): Copak to tu pořáde překáží, pane kolego? Nějaký uzlík.

HOUSKA: Nechte to, nechte to, to je železniční uzel.

RUKA: Vzpomínám si, již Stanislav Nikolau dí: Praha je důležitým železničním uzlem.

HOUSKA: Načpak se vlastně dělají začasté na železnicích ty uzle?

RUKA: To aby, jedouce kolem, ty které vlaky nezapomněly zastavit.

(Přes scénu jde Pán s gramofonem.)

Hudba: Já mám doma gra- a gramofon.

RUKA: Wer reitet so spät durch Nacht und Wind?

HOUSKA: Das ist der Erlkönig mit seinem Kind! To dítě má v té konzervě, pane kolego, a ono řve. Nebo snad že by to byl ten známý pražský písničkář, co je tak podoben ve svých písních Paul Whitemanovi, Antonínu Dvořákovi, Bedřichu Smetanovi, Zez Confreyovi a mnoha jiným hudebníkům?

RUKA (kašle): Sempronie, nemáte hašlerky proti kašli?

HOUSKA: Už je pryč, už je pryč. Pane kolego, já bych se rád trochu obveselil.

RUKA: A proč jste smuten?

HOUSKA: Když já jsem bez místa.

RUKA: Aha, vyhodili pána?

HOUSKA: Ne, pán zůstal, ale já jsem šel sám.

RUKA: A proč jste šel sám?

HOUSKA: Oni měli papouška.

RUKA: Aha, a papoušek na vás potupně pokřikoval.

HOUSKA: Jódloval tolko.

RUKA: Tak co se stalo?

HOUSKA: Ale papoušek marodil. Tak zavoláme lékaře a lékař povídá: „Papoušek nevydrží.“ Tak jsme ho zabili a měli jsme ho k obědu.

RUKA: To bylo ovšem hrozné.

HOUSKA: No to víte, telecí to nebylo, ani hovězí…, papouščí!

RUKA: Tak jste udeřil příborem o zem a odešel jste?

HOUSKA: Příborem jsem udeřil, ale zůstal jsem. Ale oni měli opičku.

RUKA: A opička zapáchala!

HOUSKA: Mimoděk. Zavoláme lékaře, lékař povídá: „Opička nevydrží.“ Tak jsme ji zabili a měli jsme ji…

RUKA: …k obědu.

HOUSKA: K večeři.

RUKA: To se vůbec nedalo jíst.

HOUSKA: Ale já jsem to snědl. Jenomže ona přijela babička. A začala marodit. Tak zavoláme lékaře a lékař povídá: „Babička nevydrží.“ — Tak jsem hned dal výpověď.

RUKA: Dobře, já vám povím za trest anektódu. Anektóda zní: Po potopě jede loď.

HOUSKA (se slušně směje)

RUKA: Ne, to není celé. Tady je Popokatepetl, tady je Antikatepetl, tady je potopa a po ní jede Potěmkin. Malý snaživý Hagenbeček, řečený Julius Noe, vezl ve své lodi, nazvané podle úmluvy Archa, obvyklou objednávku zvěře do cirkusu Kludský na hoře Sinaj. Vše měl srovnáno podle pořádku; aby se mu loď nepřevrhla, měl největší zvířata dole, pak menší, ještě menší, až nahoře byla bleška. Tu jednoho nedělního odpoledne, když Noe s ptakopyskem cvičil čtyřručné škály na okarínu a tyto teskné zvuky prolínaly zdmi tvoříce smutnou náladu, slon seděl ve své komnatce a četl si Tak pravil Zarathustra. Četl, avšak tu náhle na stropě: Buch!

HOUSKA: Bůh otec!

RUKA: Ne, buch-zvuk. Za chvilku zase: buch-zvuk! A opět buch-zvuk. Pane kolego, co tak čte, napočítal třicet osm buchů-zvuků! I pochopitelně byl zneklidněn, a proto vystrčil svůj chobot ze dveří a zavolal: „Noeme!“ Noe hned přispěchal, protože mu na tom slonovi záleželo, on to byl slon bílý a on ho vezl do Siamu…

HOUSKA: Oni ho tam potřebovali na prapor, že ano?

RUKA: A na známky. Slon mu hned řekl: „Noeme, tady jsou samé buchy-zvuky.“ A hned buch-zvuk na důkaz pravdy. Napočítali celkem 98 buchů-zvuků na strop a tu již vyrazili ze dveří, letěli po schodech nahoru a přede dveřmi nahoře: buch-zvuk, 99! Vrazili do dveří — buch-zvuk!

HOUSKA: Sto!

RUKA: Víte, pane kolego, co za těmi dveřmi bylo? — Stonožka se tam zouvala!

HOUSKA: Hleďte, tamo přichází Jossek. Pojďte, překvapíme ho.

RUKA: Dobře, budeme se vydávat za osoby třetí!

Scéna čtvrtá

Kolegové; Jossek vstoupí.

HOUSKA (blazeovaně): Poslouchal, Áčku, já byl onehdá v klubu a mluvil jsem tam s tím dlouhým doktorem, ví? A von mi povídal, že prej von měl v Ritzu na Zbraslavi ňákej škandál. Tak se ho jdu na to zeptat.

RUKA: No tak šel, šel, já ho nebudu zdržovat.

HOUSKA: No jak to, Áčku, von mi nerozumí, teď jsem tu, tak von mi to musí říct.

RUKA: Poslouchal, Bobiku, von je divnej, jak mu to může říct, když tu nikde není.

HOUSKA: Kdo?

RUKA: No von!

HOUSKA: Ale já tu přece jsem, Áčku!

RUKA: To tak to von měl ten škandál, Bobiku! Tak povídal!

HOUSKA: Ale ne, Áčku! Netahal do toho mne, vo kom vlastně mluví? Vo něm, anebo vo něm?

RUKA: Prominul, Bobiku, kdybych mluvil vo něm, tak řeknu von, ne? A když mluvím vo něm, jako že mluvím, tak řeknu von, no!

HOUSKA: Áčku, teď mi do toho natahal aspoň šest lidí a zatím je v tom jen a jen von. Šel k šípku, ošklivý!

RUKA: Tak kouknul, Bobiku, předvedl mi, jak to vlastně bylo. Tady je dejme tomu klub, no, a von jde do klubu.

HOUSKA: Tak já jdu do klubu, že jo. Tady vidím doktora. Poklona, doktore. — Servus, Bobiku. — Co je novýho. — No sem tam by bylo. — Copak. — Ňákej ten škandál. — No v Ritzu. — A kdopak. — No Áček. — A já povídám: Nééé? — A von povídá: Jóóó! No tak, to je to celý, Áčku.

RUKA: To mu totiž byla, Bobiku, úžasná jundička. Já si to onehdy šupajdím s tou svou novou károu na Zbraslav…

HOUSKA: Copak von už nemá tu krásnou mercedesku? Ten parádní šesticylindrový osmiválec?

RUKA: Ale Bobiku, ten jsem přece už vloni úplně rozšmelcoval! Ale mám teď jinej stroj. Já mám úžasnej stroj, Bobiku, já mám šicí stroj!

HOUSKA: Ale, šel, a jakpak má šaltrování, na levou ruku?

RUKA: Ne, to já mám na nohu, šlapací: Singer sem, Singer tam.

HOUSKA: Já mám taky skvělou věc. Já mám šasi. Holt Škoda.

RUKA: A proč?

HOUSKA: No Škoda Sentinel. Ví, zná, tu haubnu, niklovou, šestimetrovou…

RUKA: No jo, to je můj sen!

HOUSKA: No tak vidí, takovou haubnu vůbec nemám! Ale za to ty výfukové trouby, ví, těch šest výfukových trub pěkně pod sebou…

RUKA: No jo, ty znám!

HOUSKA: Tak ty taky nemám!

RUKA: Tak co vlastně má? Von má, mně se zdá, radost ze života.

HOUSKA: Jak bych neměl radost, prosím ho! Představil si, jak klamu úřady: dyť já platím daně a vůbec nic nemám!

RUKA: Jo, počkal, Bobiku, jestlipak vůbec ví, že našemu starýmu pánovi mohli nedávno ukrást vůz!

HOUSKA: Ale šel! Kterýpak?

RUKA: No ten historický, vysoký. Zná přeci tu stařičkou gotickou renaultku?

HOUSKA: Tu krátkou, vysokou? Tu N-III-529?

RUKA: Ano, N-III-529. A povážil, onehdy čtu v žurnále, že v Golčově Jeníkově ukradli vůz N-III-530. O jedno číslo se ten zloděj splést, neměli jsme vozu více!

HOUSKA: Leč ví﻿-﻿li pak, že ten zloděj měl štěstí? No ne? Splést se takhle o dvě čísla, tak byl o oko trop a vůz bral někdo jinej!

RUKA: Abychom se vrátili k tomu škandálu. Tak já jedu na Zbraslav, to ví, nejedu sám. Jel jsem s Mimi!

HOUSKA: S kterou, s tou šťabajznou?

RUKA: Ano, s tou z Pst-Pst Baru. No jedeme, ona byla ve člunku…

HOUSKA: …omotaná nitěma…

RUKA: …aby jí nebylo zima, a přijedem do Ritzu. Já pak vystoupím, jako obyčejně, a teď, Bobiku, vypukl ten škandál!

HOUSKA: Bylo úplně obsazeno!

RUKA: Ne, ale ví, koho jsem tam natrapíroval? Lolu…

HOUSKA: Lolu?

RUKA: Ano, Lolu od Juliše a našeho starého pána!

HOUSKA: Pardon, Áčku, to je prekérní situace. Prekérní úplně! A co starý pán?

RUKA: Horšil se vůčihledě!

HOUSKA: I hleďme na proudníka! A mamá chuděrka?

RUKA: No migréna. Jen aspirin, pyramidon atd.

JOSSEK: Příbuzní, jak to mluvíte?

HOUSKA: Pst, my si tu hrajeme na pražskou smetánku.

JOSSEK: Na to není čas. Musíme za Kvidonem.

RUKA: Není Kvidona?

JOSSEK: Právě ho odcestovalo do Paříže!

HOUSKA: Pane kolego, my pojedeme do města lásky, vášně a hříchu!

RUKA: …nad Sekvanou!

VŠICHNI: Nad Sekvanou!

(Odkvapí.)

Opona

OBRAZ ŠESTÝ

Saxofonista je vesel

Předscéna

Sólo na saxofon.

Rudy Wiedoeft: Saxophobia

OBRAZ SEDMÝ

Souvenir de Paris

Přes jeviště je roztaženo album pohlednic z Paříže ve zvětšeném měřítku i s deskami SOUVENIR DE PARIS. V pozadí dvojitý řebřík — Eiffelka. Vpravo hotel Ritz.

Scéna první

Gaston a Margot v prudké hádce.

MARGOT: Tisíce mužů bych nalezla v Paříži, kteří by milerádi tak směšný účet vyrovnali. Co je to pět tisíc franků za bruselské punčochy? Co je to, táži se, Gastone?

GASTON: Ptáte se, co je to, má drahá? Nuže, povím vám to: Zaprvé je to vyděračství, nehodné francouzského obchodníka, zadruhé rozmařilost, nehodná chovanky penzionátu v Lausanne, jakou jste byla, když jsem vás poznal, zatřetí bulík…

MARGOT: Slyšme, dokonce bulík…

GASTON: Ano, bulík, kterého by žádná řádná žena, tím méně žena francouzská, neodvážila se zavěsit na nos svého manžela, zvláště je﻿-﻿li tento komandérem čestné legie!

MARGOT: Stará písnička! Myslíte si patrně, že se budu oblékat do vašich dekorací a že místo klenotů budu nosit vaše řády. Mýlíte se, ženě velkého světa, ženě, jakou jsem já, není muž vašeho druhu než překážkou na vítězné cestě do salonů vznešené společnosti. Bojíte se o pár franků, bojíte se o svou iluzorní pověst, bojíte se o vše. Nehodíme se k sobě. Ale ještě není vše ztraceno.

GASTON (ironicky): Máte pravdu, ještě není vše ztraceno, zbývají dosud mé závodní stáje a rodinný statek v Normandii.

MARGOT: Nu ovšem, zapomněla jsem, že potřeby vašich klisen a blahobyt vašich vepřů jsou vám přednější než skromné požadavky vaší elegantní choti. Sám jste rozhodl o našem osudu. Nedávejte mi vinu za to, že si vyhledám náhradníka.

GASTON: Zahradníka?

MARGOT: Náhradníka!… Tedy milence, nerozumíte﻿-﻿li dobře. Upozorňuji vás, že navážu intimní styky s prvním mužem, kterého potkám. Každý nahodilý bulvárový zahaleč má pro mne větší cenu než vy.

GASTON: Jak? Ještě urážky! Naštěstí pro vás musím odejít. Burza mne volá. Ale není to naposled, co se vidíme. (Odejde volaje.) Taxi, taxi…

Scéna druhá

Kvido se zavazadlem vstoupí.

MARGOT: Pane?

KVIDO: Madame?

MARGOT: Chcete být mým milencem?

KVIDO (udiveně odchází): Ne! Nikdy! Neboť jsem Kvido Maria de la Camera van Obscura, spisovatel. Neseznamuji se na ulici! (Vstoupí do hotelu Ritz a po chvíli objeví se na terase.)

Scéna třetí

MARGOT: Hlupák! Nu ovšem, cizinec v Paříži. Mohla jsem to tušit. Žádný Pařížan by mne neodmítl. Jen cizinec jest schopen takového hulvátství. Ó hanba!

KOLEGOVÉ (rozjařeni vcházejí)

HOUSKA: Hanba, v Paříži se zlobit.

RUKA: Copak vás to napadá, slečinko? V Paříži se hněvat! Paříž, město světel, smíchu a lásky! Zde není pro hněv místa. Zde, kde život kolotá a vře.

HOUSKA: Jak bublina vzhůru letí… Znáte to přec? Vždyť to je hymnus veselé Paříže. Za chvíli bude Mi-Carême, karneval v Nizze, veselý Montmartre oděje maškaru a barvitý průvod rozleje se po bulváru.

RUKA: Koukejte, tady máte Eiffelku a už se nezlobte.

MARGOT: Pánové jsou cizinci, ale veselí. Jak se zdá, znají již Paříž, nebo jsou snad v Paříži poprvé?

HOUSKA: Ale, kdežpak. Co vás to napadá? Úplně poprvé.

MARGOT: Jak to tedy přijde, že se tu tak vyznáte?

RUKA: Vyznám! Já vím o Paříži víc, než si myslíte.

MARGOT: Ale? Tak mi něco o ní povězte.

RUKA: Povím milerád. Ale zde kolega vám to bude musit přeložit do češtiny, abyste tomu nerozuměla.

HOUSKA: Pozor, tlumočme.

À Paris, ma chérie…

(Na melodii Black Bottom Foxtrot)

RUKA (zpívá):

1

À Paris, ma chérie,

à Paris, ma chérie,

il faut qu’à tout prix

tout le monde rie.

À Paris, chère Margot,

il’y a même le métro,

et puis regarde quelle

belle Tour Eiffel.

Sous les rues et sous les places

le métro passe,

il’y a des premières et des secondes classes.

Oh, Paris, ma chérie,

ma chérie, je parie,

que je connais mieux Paris

que toi.

HOUSKA (zpívá):

2

V Paříži, má drahá,

každý se namáhá,

aby se za každou cenu smál.

V Paříži, má drahá,

je podzemní dráha,

rovněž věz, žeť tam Eiffelova věž.

Metro jezdí pod ulicí bílou jako křída,

podzemní dráha, kde první je i druhá třída.

Ó Paříž, má drahá,

pro mne je jak Praha.

Sázím se, že znám ji líp než ty!

Hudba hraje dále.

Taneční pár ve večerním úboru zatančí black bottom.

RUKA: A teď nám povězte, slečno, proč jste se vlastně kabonila.

MARGOT: Ani mi o tom nemluvte. Urazil mne jakýsi cizinec.

HOUSKA: Kde je ten bídák? Sejdu se s ním v Boloňském lesíčku.

MARGOT: Nestojí za tak kavalírské jednání. Je to umělec. Spisovatel prý.

KOLEGOVÉ: Není takový malý?

MARGOT: Ano, malý, tlustý.

RUKA: Hnáty křivé?

KOLEGOVÉ: Pod kloboukem osoba?

MARGOT: To je on!

OBA: To je on, on, jehož hledáme.

MARGOT: Hleďte, sedí na terase hotelu Ritz!

HOUSKA: Pane kolego, Ritz nebo nic, půjdeme na něj.

MARGOT: Počkejte, oč se jedná? Mohla bych vám snad pomoci. Jsem v situaci, kdy každý skandál je mi vítán.

RUKA: Výborně, madame. Chceme totiž za jakýmsi účelem toho pána dopálit. Pohříchu je však velmi chladnokrevný.

MARGOT: Jinak řečeno, chcete mu ztropit ostudu.

HOUSKA: I což, baťuško, v Parízu i ostudu ztropit možno.

MARGOT: Výborně, pomohu vám. Nejlépe bude, půjdete﻿-﻿li zatím ke mně. V intimním budoáru dostaneme nějaký nápad a zároveň mi prokážete službu.

KOLEGOVÉ: U Jova! A oba?

MARGOT: Oba. Musím přesvědčit svého muže, že jsem schopna nevěry.

HOUSKA: Pane kolego…, Paříž, Paříž…

RUKA: Paris, Paris, ô ville infâme et merveilleuse!

MARGOT: Souhlasíte?

HOUSKA: Pardon, náš zákazník, náš pán. (Odejdou.)

Scéna čtvrtá

KVIDO (na terase): Platit! (Zaplatí a sestoupí.)

JOSEFKA (vrazí na scénu): Kvidonku, prchněte, jsou tu opět!

KVIDO: Ale, Josefko, vy jdete všude za mnou, šibalko.

JOSEFKA: Pane můj, není čas na lásku, zuřivý fotograf je mi v patách.

Scéna pátá

JOSSEK (řítí se s aparátem): Aha, konečně! (Staví aparát.) Jen aby se dožral.

JOSEFKA: Probůh, Kvido, zachraňme se! (Odvleče jej.)

JOSSEK (vyhlédne za aparátem): Hrome, pryč, za ním! (Odkvapí.)

Scéna šestá

Gaston vstupuje s Detektivem.

GASTON: Zde se sejde se dvěma cizinci, bídnice.

DETEKTIV: Ano, pane. Znám takové schůzky před hotelem.

GASTON: Pane, žádné narážky. Dosud nemám důkazů. Stačí, že sem patrně přijdou dva cizinci, kteří se z neznámých důvodů převlékali v pokoji mé ženy. Vaší povinností jest vypátrat, kdo tato individua jsou. Možná že nebohá padla do rukou mezinárodních lupičů.

DETEKTIV: Buďte bez starosti, pane. (Zapískne.)

STRÁŽNÍK (vejde): Seržante?

DETEKTIV: Ukryjte se v hotelu a čekejte na signál.

STRÁŽNÍK: Podle rozkazu! (Odejde.)

DETEKTIV: Nyní se nenápadně přestrojím (převléká se). Tato maska stařičkého penzisty je mi nejmilejší.

GASTON: Skryji se v ulicích a případně vás upozorním. (Skryje se za kulisu.)

DETEKTIV (se prochází)

Scéna sedmá

Kolegové vejdou v úboru baletek, sledováni Margot.

RUKA: Hle, ubohý stařík, pane kolego, dejmež mu žebračenku.

HOUSKA (dává mu ji): Má nějakou mrkavku, chuděra.

MARGOT: Jak vám to sluší, přátelé. V tomto úboru vás určitě nepozná a budete ho moci nejlépe dopálit. (Zpozoruje manžela a vykřikne.)

RUKA: Co je?

DETEKTIV (zapískne): Zatýkám vás!

STRÁŽNÍK (přiběhne)

KOLEGOVÉ (couvají)

GASTON (vrazí): Chytněte je, chtěli oloupit mou ženu!

STRÁŽNÍK a DETEKTIV (utíkají za Kolegy)

Scéna osmá

MARGOT (omdlí do náruče Gastonovy)

GASTON: Drahoušku, vzbuď se, přinesl jsem ti bruselské punčochy!

Opona

OBRAZ OSMÝ

Koně

Kolegové vstoupí.

RUKA: Pane kolego, něco mne hněte!

HOUSKA: Těsto?

RUKA: Nikoliv, bol.

HOUSKA: Ach ano, všiml jsem si, jste poslední dobou kupodivně zhněten. Avšak vzpomínám si, i já jsem uhněten.

RUKA: A proč?

HOUSKA: Nevím.

RUKA: Vidíte, pane kolego, nevíte. Řeknu vám tedy vše. Je mi líto, že my, takový český národ, takový čacký národ, nemáme naši českou taneční hudbu!

HOUSKA: Správně! Vzpomínám si, tolikéž i já proto jsem smuten. Kdybychom alespoň měli taneční hudbu malou, ale naši! Leč pohříchu my nemáme ani tu malou…

RUKA: Tím méně taneční! Pohleďte jen, pane kolego, jak se to dělá s takovými „šlágry“. Provozuje se jen samý import-ex…

HOUSKA: Chápu; export do…

RUKA: …ano, a jsme stále odkázáni na cizí věci. U nás se na to udělá volný text, a zpívá se to. A to my nemůžeme potřebovati. My musíme mít něco docela jiného, něco našeho, českého, víte, něco…

HOUSKA: …správně, rozumím, něco z cizích jazyků doslova přeloženého!

RUKA: Ano. Ale máme my něco takového? Máme my to?

OBA: Nemáme my to!

RUKA: Ale my si to uděláme, pane kolego. Právě mi prolétlo hlavinkou mojí kučeravou přísloví, které dí, že lid chce panem et…

HOUSKA: …circulos meos noli turbare…

RUKA: …Diogenes…

HOUSKA: Et tu mi fili!

RUKA: Což znamená, že lid chce panem, to jest pána svrchovaného a…

HOUSKA: …a circulos meos, to jest veliký viciózní kruh, abys i ty (et tu mi fili), i ty můj synu, jej mohl honit! K tomu obyčejně se dodává: Quousque tandem abutere Catilina…

RUKA: Ano! Co ty tady, Catilino, nám budeš jezdit na tandemu…

HOUSKA: …když tu máme kolo!

RUKA: No a potom začlo pražit slunce…

HOUSKA: …do toho sudu, Diogenes se zapařil…

RUKA: …a nabobtnal…

HOUSKA: …a začal z toho sudu štěkat.

RUKA: Jedeš mi z toho slunce, deš pryč!

HOUSKA: No a Maxmilián se pochopitelně urazil…

RUKA: …a docela správně…

HOUSKA: …od toho taky byl Maxmilián Druhý…

RUKA: …šel proto z trucu na tu skálu Tarpejskou, co ho tam našel ten anděl…

HOUSKA: …ten anděl, co mu tam klofe ty játra.

RUKA: A voni vám mu usekli ručičku a hodili ji do ohně…

HOUSKA: …a přidali ji na váhu a řekli: Vae victis.

RUKA: Ještě tam přihodili zlato a meč…

HOUSKA: …ten jim ovšem Demosthenes ukradl a pověsil ho nad tu Achillovu patu…

RUKA: …a polykal oblázky!

HOUSKA: Proto nebyly silnice ve starém Římě štěrkované.

RUKA: Potom na něho začli posměšně pokřikovat…

HOUSKA: … Jdi a řekni Lakedaimonským, že my tu mrtví ležíme, jak zákony kázaly nám.

RUKA: No, a potom hnali husy na Kapitol, ty štěbetaly.

HOUSKA: …von se probudil a shledal…

RUKA: …že leží na tom loži, na tom Závišově loži…

HOUSKA: …co na něm leží ten Rudolf Friml…

RUKA: …a shledal, že se mu to zdálo.

HOUSKA: Víte, pane kolego, já mám hrozně rád tyhle Doležalovy výpravy do…

RUKA: …do Zkázy Pompejí! A poslyšte, jestlipak vůbec víte, že staří Habsburkové znali již kocoura Felixe! Nu ano! Slyšte starou průpověď: Bella gerant alii, tu felix Austria nube!

HOUSKA: Nu ovšem, vzpomínám si: Ostatní války vedou, ty, Felixi, žeň se v Rakousích s Belou!

RUKA: Myslím však, pane kolego, že jsme se poněkud zmýlili co do překladu onoho prvního přísloví.

HOUSKA: Ano, neboť „panem“ neznamená „pána“, nýbrž chleba, a to chleba tekutý!

RUKA: Čili lid chce štépír…

HOUSKA: Lid chce jednu tvrdou et practicum exemplum.

RUKA: …a praktický příklad, který lze dáti různě.

RUKA: …nebo z abrupta, ex abrupto.

Koně

OBRAZ DEVÁTÝ