Jiří Hájíček

Vzpomínky na jednu vesnickou tancovačku

povídky

Brno 2014

© Jiří Hájíček, 2014

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-377-8 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-378-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-379-2 (Formát MobiPocket)

Obsah

Pinky a já

Baladička

Noc s manekýnou

Někdy tě hledám

Vzpomínky na jednu vesnickou tancovačku roku 1986

Dřevěný nůž

Havrani ve městě

Koně se mají pohřbívat

Příběh milovnice koňakových špiček

Octavia

Metání trav

Melancholické lístečky z podzimních stromů demokracie

Anděl na půdě

Baywatch

Popel nejlepšího záložníka

Bubny a dýmovnice

Lvíčata

Driving Home for Christmas

Koleje ve sněhu

Vesnickej román

Ediční poznámka

Pinky a já

Pinky a já jsme se zase po čase měli sejít. Léto zrovna dohořívalo a já jsem strašně chtěl být free, ale i na tohle jsem byl nějak líný. Vystoupil jsem z vagonu a prošel nádražní halou, prosklenou klenbou na mě shora padalo světlo, dělalo mi fleky na šatech a na obličeji, že jsem musel vypadat jako figura z impresionistického obrazu, celý slepený z těch skvrn. Zahlédl jsem Pinkyho na protější straně silnice. Zelená otlučená Škoda 100 zaparkovaná u obrubníku vypadala o poznání hůř, než jak jsem si ji pamatoval z loňského prosince, zato Pinky byl zase o něco tlustší a snad i menší, umaštěné vlasy, rovné jako hřebíky, měl ulíznuté k čelu.

„Nazdar, vypadáš rok od roku blbějc, jak to děláš?“

„Radši nasedej, promovaná hlavo, jak se cejtíš po tý slávě? Máš ještě zborcený krystaly, ne?“ strachoval se Pinky.

„Kdyžs mi volal, říkals, že dáváš auto do generálky.“

„Rozmyslel jsem si to, s tímhle pekáčem už nemá cenu něco dělat. Ale mám v pácu něco fajnovýho, fakt, budeš čumět, cizina, trochu jetá, ale dobrá. Akorát musím splašit ještě pár tisíc korun, no…“

„Pár desítek tisíc jsi chtěl říct,“ opravil jsem ho.

„Jo, tak ňák. Co se nám narodil kluk, to víš, to je konec. Ale mám pro tebe dobrou zprávu. Odklidil jsem na tyhle dva dni Markétu i s Michálkem ke tchyni, byt je volnej!“

„To jako mám mít radost, jo? Dva roky, co seš ženatej, mi slibuješ, že mě seznámíš, a nakonec ji vždycky pošleš pryč, když přijedu.“

„Ukážu ti ji na fotce.“

„Tak dík.“

„Můžem na ni vzpomínat v hospodě, nechala mi tu něco, za co budem pít.“

„Dala ti kapesný do knajpy?“

„Ne prachy, ale stravenky. Kupony, co fasujou v práci, lístky RaJ, víš.“

„Jaký lístky? Ráj?“

„RaJ, vole, Restaurace a jídelny, státní podnik!“

„Aha. A kam pudeme? Jako minule?“

„Můžem kamkoli, mám těch kuponů celej aršík, to ani neprochlastáme. Máš hlad? Markéta nám navařila guláš na celý dva dni.“

Vymotávali jsme se složitě z centra města, potom širokou silnicí na sídliště, bílé hradby panelových domů nám svítily naproti, Pinky jel, co to dalo, až se plechy staré škodovky roztřásly a drnčely tak, že až zaléhalo v uších.

„Proč jedeš jako blázen, tady neměřej?“

„Klid, docente.“

„Neříkej mi docente…“

„Radši se drž, teď budu zatáčet…“

Pinky a já jsme si vykračovali ulicí vedoucí k náměstí, den zlátnul na kupoli nějakého otlučeného chrámu, můj den v cizím městě se pomalu zhášel, ze starobylých uliček dýchala naděje na kus nějakého tajemství, ale nedalo se to uchopit ani pojmenovat nebo zapamatovat. Potkávali nás dělníci, co se vlekli z práce nebo z melouchu, cikánské děti v otahaných hadrech. Pinky si plácal na zadní kapsu svých džínů.

„Každá stravenka má hodnotu deseti korun. Za to máš dvě dvanáctky nebo čtyři desítky, to už je jedno. Osobně bych navrhoval jít někam na desítku.“

„Jak chceš, mně je to jedno. Hlavně ať nejdem dlouho.“

Míjeli jsme okna hospody, doléhal k nám šum a větrák vydechoval ten nezaměnitelný pach českých pivnic a výčepů. Pinky už držel ruku na klice, ale já jsem si všiml zažloutlé cedulky za jedním z oken.

„Stůj! Tohle není RaJ. Tohle patří pod HaR, Hotely a restaurace, státní podnik, je to tu napsaný.“

„To je škoda, pivo tu maj celkem dobrý.“

„Tak pudem jinam.“

„Ale ne, zajdem sem na jedno a pak budem chlastat někde jinde za lístky, jo?“

Hospoda byla obsazená, stěží jsme našli dvě místa u stolu, politý ubrus, ale lepší než nic. Pivo roznášela ženská v umouněném bílém plášti a s kovovou sponkou ve vlasech. Sedli jsme si a Pinky mi vyprávěl o fabrice, a jak ho to všechno sere, ani jsme si nenechali napsat účtenku a zaplatili jsme rovnou, jen co hostinská položila půllitry před nás. Poslouchal jsem Pinkyho stesky a čekal, až ho pustí jeho existenční témata a začneme se bavit o kravinách, jenže nějak to nepřicházelo. Už jsme měli dávno dopito a on pořád mluvil. Když jsme se konečně zvedli a vyšli před hospodu, nadechl jsem nějaký stesk, který mi úplně zmáčkl srdce, nevěděl jsem, kde se vzal, a tak jsem musel říct nahlas pár sprostých slov, abych to nějak zahnal.

Zamířili jsme s Pinkym na náměstí a sedli jsme si do celkem dobrého lokálu, čisté ubrusy, jen namodralá clona cigaretového kouře ležela na celém sále. Vzal jsem do ruky jídelní lístek zasunutý v průhledné fólii a uviděl jsem ten samý znak, stejnou hlavičku, HaR, nastavil jsem to Pinkymu před oči.

„To se na to vykašlu, kde je ňáká hospoda pod RaJ, vždyť jich musí bejt plný město, no ne?“

„Ty tvoje lístky jsou pěkně na hovno, radši si to normálně zaplatíme a zůstaneme tady.“

„Blbost, dáme si tu pivo, když už jsme tu, ale pak najdem hospodu, kde tyhle lístky berou. To by byla škoda, mám jich plnou kapsu.“

Hospodský nám donesl dvě plné sklenice a já jsem raději začal mluvit první, aby Pinkyho náhodou zase nenapadlo bavit se o fabrice a nočních šichtách.

„Hele, co je to za auto, jak si na něj brousíš zuby?“

„Renault, dobrej koráb, známej ho dotáh přímo z ciziny, ale už ho prdnul. Není to ale zlý, je vzatej na předek, pravej blatník a trochu nárazník a pravý dveře. Dává ho dohromady a pak ho chce střelit. Láká mě to, ale kde sebrat prachy?“

„Řekni tchánovi.“

„Seš blbej? To radši budu jezdit na kole. Ten je spokojenej, když mě vidí dvakrát do měsíce, a mně to připadá ještě moc často.“

Restaurace se zaplnila, Pinky vykládal o autech, to bylo jeho.

„… pořádnej silnej auťák, to je můj sen číslo jedna, člověče. Jel jsi někdy s ňákým takovým autem, řídil jsi ho? To je pocit jako bejk, ty vole, jenom polechtáš plynovej pedál a cejtíš, jak to vystřelí, jak tě ta síla táhne dopředu, ty kobyly pod haubnou, cejtíš ten vodpich v rukách na volantu, v zádech, v koulích, rozumíš, když to rozjedeš na rovině na sto vosumdesát, motor jde tiše jako šicí stroj, jen tak šumí a ty prostě jedeš. A v zatáčkách to dřepí, vnímáš, že se to nehne, drží na silnici jako přisátý. V takovým autě už se cejtíš jako svéprávnej člověk, jako dospělej chlap…“

Než jsem dopil sklenici, Pinky vypil ještě jedno pivo navíc a vstával od stolu. Chtěl jsem zůstat, ale Pinky už platil u výčepu, a tak jsme znovu vypadli na ulici, už bylo šero a podél domů se ploužily šelestící stíny lidí. Na vysoké budově na rohu svítil červený nápis BUDUJ VLAST, POSÍLÍŠ MÍR. Pinky se zašklebil a chtěl jít dovnitř toho domu, už stál na posledním schůdku přede dveřmi, že se jich tam zeptá, co má to heslo znamenat, ať mu to vysvětlí, jak posílí mír, když bude budovat vlast, jak přesně to funguje, to posilování míru. Ale pak si vzpomněl na své stravenky v zadní kapse kalhot a přestal lomcovat zavřenými dveřmi z hliníku a skla. Dál jsme pročesávali město.

„Hele, tady za rohem je hospoda, tam chodívá takovej zvláštní chlápek. Nosí vždycky sako a šátek kolem krku, kouří doutníky jako Churchill, tahá s sebou dvě tašky nabouchaný knížkama a ty přímo v lokále prodává. Já se v tomhle nevyznám, ale tebe by to mohlo zajímat, prej tam nosí takový ty, co se na ně stávaj ve čtvrtek fronty před knihkupectvíma.“

„Tak jo. Tam zajdem. A ta hospoda je RaJ, nebo HaR?“

„Nevím, ale to je jedno. Nemusíme se tam dlouho zdržovat, jenom se mrkneme, jestli tam ten chlápek je, nebo není.“

V malém útulném sálku bylo úplně nabito, nedostali jsme se k žádnému stolu, tak jsme si dali pivo jen tak na stojáka u pultu, upíjeli jsme a rozhlíželi se po místnosti, ale podivného knihkupce jsme nezahlídli. Pinky se pak ještě pro jistotu zeptal jednoho štamgasta, ale ani on nevěděl, jestli dotyčný dnes přijde. A tak jsme šli zase dál, protože od stání nás bolely nohy a Pinkyho stravenky tu stejně neplatily.

Další restaurace, na kterou jsme narazili, byla trochu dál od náměstí, jenže byla taky HaR. Ale Pinkymu se tam líbilo, přisedli jsme si ke skupince starších chlapů, byli hluční a hodně kouřili, překřikovali jeden druhého a od vedlejšího stolu přicházel také rachot, hráli tam karty o peníze, bulku nebo mariáš, mince a bankovky házeli doprostřed stolu. Točilo se tu dvanáctistupňové pivo za čtyři koruny osmdesát haléřů, Pinky objednal další rundu a já už jsem cítil, jak se mi pivo šplhá do hlavy, pil jsem pomalu, věděl jsem, že moc nevydržím, a Pinkymu bych stejně nestačil. Řvali jsme si do ucha, abychom se slyšeli a abychom překřičeli ty ostatní kolem nás. V bavlněném tričku, ve vlasech, na kůži, všude ulpíval pach cigaretového dýmu a mastných výparů.

„Pinky, ještě se musíme stavit tam, co pracuje ta servírka, jak jsi mi psal, že mi ji ukážeš. Kde to je?“

„Kousek odtud, ale maj tam nejhorší pivo.“

„Ale třeba to spadá pod RaJ, tak bysme tam mohli udat ty tvoje lístky.“

„Hm, to je možný. Dáme si tady ještě jedno a pudem.“

„Já už nechci…“

Podíval jsem se vedle sebe na hustě popsanou účtenku našich sousedů. Strejc s ohromným břichem, kvůli kterému musel sedět dál od stolu, takže vlastně neseděl vedle mě, ale za mnou, se na mě usmál a zamrkal.

„To je teda výkon,“ kývl jsem uznale při pohledu na počet čárek na podlouhlém lístku.

„To nic není,“ mávl tlustý pán rukou.

„Pánové, něco vám teď povím, poslouchejte dobře,“ spustil plešatý starý pán naproti, „pamatuju, když jsem byl mladej kluk, ňákýho Fořta, von dělával kočího u statků tady kousek za městem. Vážil něco přes metrák a kočíroval těžký tažný valachy, takový, co stahujou klády v lese nebo tahaj velký těžký kočáry. Tak tenhle Fořt, břicho měl jak lejtu a ruce v zápěstí silný asi tak, jako má tady mladej stehna, se jednou vsadil s chlapama ze statku, že vypije padesát piv v kuse a nepude se vychcat. Nikdo mu to nechtěl věřit, a tak se vsadili, ustavili sekundanta, kterej měl na všechno dohlížet a dělat čárky na futro za vypitý piva. A ta sázka zněla tak, že když Fořt ty piva vypije a vydrží během toho nejít na záchod, ti chlapi, co prohrajou, zaplatí všechny ty piva, telecí párky pro sekundanta a uzený s křenem pro Fořta, aby moh zajíst těch pětadvacet litrů piva. Tak to rozjeli a díval se celej dvůr, z celýho hospodářství se sjeli lidi, aby to na vlastní voči viděli. Fořt měl krizi po sedumnáctým pivu, ale pak se zatáh a lil to do sebe, mezitím vodpočíval a procházel se a trochu zajídal tím uzeným a dva dni starým chlebem a těsně před koncem byl už tak voteklej a rudej, že to vypadalo, že normálně praskne, jako když se ovce na pastvě přežere mladý namoklý trávy a nafoukne se. Nakonec do sebe nalil i to padesátý pivo, voči mu lezly z důlků, držku měl celou fialovou, už vůbec nemoh chodit, mluvit ani hejbat rukama, jenom seděl, celej rozteklej, votevřenou hubu a bečel jako tele, fakt, nekecám, viděl jsem to tenkrát na vlastní voči, jak k němu přiskočili dva chlapi, postavili ho na nohy a rozepli mu kalhoty, Fořt se jen tak břichem převalil přes voje u žebřiňáku a chcal tři čtvrtě hodiny, teklo to z něj jak z hydrantu přes dvůr a po pěšině dolů ze stráně, normální potok, a úplně to vyplavilo maštal s mladým dobytkem, co stála pod kopcem, jalovice se v tom brodily po kotníky a přespat musely na pastvě, než to druhej den hovnocucem vodčerpali…“

Polovina našeho stolu se po tom strašném příběhu začala podivně kroutit a okamžitě musela na záchod, strejcové, co zůstali v klidu sedět, se nám smáli, až se jim pivní pupky natřásaly. Nakonec jsme se s nimi rozloučili a vyrazili jsme s Pinkym do hospody, kde roznášela servírka, se kterou by si starouš Pinky hrozně rád něco začal, jenže to nešlo, byl už ženatý a měl dvouletého syna a navíc sám byl malý, zavalitý, s prošedivělými vlasy na skráních, a servírce bylo devatenáct, vlasy zlaté a oči nebezpečně zelené. Jenže když jsme tam přišli, nevšímala si ta holka nejen Pinkyho, ale ani mě, seděli jsme u stolu v koutě a piva jsme se nedočkali, Pinky byl dotčený a došel po půl hodině pro dva půllitry k výčepu sám. Na parapetu ležely noviny, Pinky je vzal a přistrčil přede mne. Byly celé zaprášené, ale kupodivu jen dva dny staré.

„Čti mi, vole.“

„A co?“

„Stačí jen titulky, to zbylý už si domyslím.“

Otevřel jsem tedy noviny a přelétl očima stránky, KRONIKA OSVOBOZENÍ, ZASEDÁNÍ RVHP v MOSKVĚ, PRO INTENZIFIKACI VÝROBY KRMIV, ORIENTOVAT SE PODLE POTŘEB ZÁKAZNÍKA…

„Hm, žádná katastrofa? Žádnej atentát, zemětřesení?“ předstíral Pinky zájem.

„Jo, počkej, hladomor někde v Africe.“

„To znám, náš generální tajemník jim tam pošle letadlo sušenýho mlíka.“

„Cože?“

„Sušený mlíko jim pošle. Jako když tam někde v Etiopii nebo kde přišlo to sucho a vyschly oázy a artéský studně, tak náš generální tajemník ústředního výboru jim poslal sušený mlíko jako bratrskou pomoc ze socialistickýho tábora. Chápeš to, ty vole, sušený mlíko jim do tý pouště poslal! To je kondolence, vole, do čeho si ho asi mohli rozdělat, to sušený mlíko, když neměli vodu…“

Pokrčil jsem rameny. Pinky seděl trochu schlíple s lokty na stole, snad si prohlížel svůj odraz v zrzavé hladince polovypitého piva. Položil jsem noviny zpátky, pod nimi byl ještě jídelní lístek naklepaný na stroji přes fialový kopírák, mrknul jsem na něj, zase HaR, Pinkymu už to bylo jedno.

Blížila se zavírací hodina, lidí ubývalo. Pinky už skoro usínal na stole pod tíhou vypitých piv, dlouze zívl a podíval se na mě zastřeným pohledem.

„Víš, co je mý životní přání číslo dvě?“

Mlčel jsem a pozoroval servírku, jak kolem nás zvedá židle a pokládá je na stoly nohami vzhůru, bylo pět minut před desátou hodinou.

„Chtěl bych mít jednou hospodu. Svoji hospodu.“

„Jako úplně svoji, aby ti patřila?“

„Jo.“

„Tak to ses měl narodit jinde, tady jsou všechny státní, RaJ a HaR a tak, znáš to.“

„Je to hovadina, já bych jim ukázal, debilům, jak má vypadat pořádná hospoda,“ tloukl se pěstí do čela a druhou rukou šmátral v kapse kalhot a hodil na stůl pomačkané stravenky. Prohlížel jsem si je, bílé potištěné lístky, a pak jsem vyprsknul smíchy.

„Co děláš, vole…“

„Podívej se, co je na těch stravenkách napsáno.“

Pinky si vzal ode mne aršík bílých kuponů a brejlil na ně, napadlo mě, jestli vůbec ještě vidí.

„Ty nevidíš, co je tam za písmena?“

„No, je tam 10 Kčs.“

„To jsou číslice, ale nad tím, co je napsáno.“

„Nad tím je… HaR. Ty vole, jak to?! Jak to HaR? Já jsem měl za to, že mám RaJ!“

„To znamená, že všude, kde jsme byli, jsme mohli platit těmahle lístkama a nemuseli jsme se trmácet od hospody k hospodě.“

„Teď seš chytrej. Jak je to možný?“

Pinky bědoval a já jsem odešel na záchod, nad umyvadlem jsem se díval do svých zarudlých očí, otřel jsem si zpocené čelo, všechno kolem trochu hučelo, vrátil jsem se do prázdného lokálu s lesem zvednutých židlí. Pinky taky vstal a šli jsme po dlaždicích ke dveřím.

„Víš, co mi řek vrchní? Ptal jsem se ho na ty stravenky, když jsi byl na hajzlu.“

„Co ti řek?“

„Že RaJ, rozumíš, RaJ, Restaurace a jídelny, už neexistujou, že už je ten podnik zrušenej…“

Na chodníku na nás spadla vlhká osvěžující noc, vydali jsme se na sídliště pěšky přes celé město. Přes silnici naproti nám přecházely dvě dívky v krátkých sukních, na nohou sandálky, byli jsme všichni čtyři v tu chvíli pod jedním tmavým šumícím nebem. Pinky to na ně zkusil.

„Nazdar šťávy, kam tečete?“

Zasmály se, ale nezastavily, jen pár metrů za námi se ještě ohlédly, nechtěly s námi mít nic společného. Na začátku sídliště, na prvním paneláku u silnice, byl černou sprejovou barvou nastříkán veliký nápis: NEPODLÉHEJTE NADĚJI!

Pinky a já jsme spali až do deseti hodin dopoledne, otevřel jsem oči jako první, vstal jsem a pustil oknem do ložnice čerstvý ranní vzduch. Když jsem se obrátil zpátky, udiveně jsem zůstal stát, to, co jsem uviděl na Pinkyho polovině manželského letiště, jsem nechápal. Na polštáři, na přikrývce, na prostěradle, na Pinkyho hlavě, v jeho vlasech a všude kolem bylo rozmatlaného něco mastného nebo lepkavého, takové hnědé a béžové bláto. Hlasitě jsem zakřičel a Pinky ani nemohl otevřít oči, protože měl tím vším přilepená víčka. Posadil se na posteli a rozhlížel se kolem sebe, nechápal nic stejně jako já. Pak odněkud zpod pokrývky vytáhl umělohmotnou krabičku, byla to průsvitná čtvercová krabice od nanukového dortu, ještě v ní byly zbytky čokolády a rozehřátého smetanového krému. Pinky vyskočil z postele, zavrávoral a přidržel se nočního stolku.

„Markéta mě zabije, až tohle uvidí.“

Pinky klesl na koberec před postelí a v tureckém sedu lamentoval a prsty si probíral slepené vlasy, s takhle natuženým účesem vypadal dost punk. Začal jsem se smát, až jsem se musel chytat záclon, abych neupadl.

Když jsem se uklidnil, slyšel jsem sprchu a šplouchání vody z koupelny. Pinky za chvíli vyšel s mokrými vlasy a v županu, vypadal jako Balzac, sedl si do křesla a dlouze oddechoval.

„Cos dělal s tím nanukáčem?“

„Co…, když už jsi spal, tak jsem se vzbudil hlady, to se mi stává, víš, když takhle v noci odněkud přídu. Hrnu se vždycky do ledničky a sežeru, na co přídu. Jenže včera tam vůbec nic nebylo, jen ten polárkovej dort v mrazáku. Vzal jsem si ho do postele a jed jsem, no a pak jsem asi usnul.“

Pinky vstal z křesla a odešel do ložnice, pomalu stahoval prostěradlo z postele a povlečení z polštáře a přikrývky. Sledoval jsem ho a cukalo mi v koutcích úst.

„Nečum a napusť vodu do vany.“

„Už se ti tohle někdy stalo, Pinky?“

„S nanukáčem ne. Ale už jsem jednou spal se štanglí salámu, taky s papírem od sušenek a jednou jsem se celou noc válel v solenejch arašídech.“

Za okny ty samé stejné betonové stěny, jen víc svítily, když na ně dopadaly sluneční paprsky, nacpali jsme s Pinkym do napuštěné vany umazané prostěradlo a povlečení. Potom jsme seděli v obývacím pokoji a hrála televize. Z bytu nad námi bylo slyšet dětský pláč a potom to ustalo. Pinky vypnul televizi a na chvíli bylo ticho jako v akváriu. Bolela nás oba hlava, a tak Pinky vzal z kuchyně kostkovanou nákupní tašku, dal do ní dvě tenisové rakety a trička a míčky a vyrazili jsme na hřiště. Antukový dvorec byl přímo uprostřed sídliště, obehnaný plotem s vyvrácenými vrátky, byl vysušený a samá díra, prášilo se na něm při každém kroku, místo sítě bylo natažené tlusté lano. Kolem posedávaly na lavičkách mladé maminky s kočárky, byl všední den.

Pinky a já jsme si hráli na Wimbledon, já jsem byl Ivan Lendl a Pinky byl John McEnroe, potom jsme si vyměnili strany a Pinky křičel, že je Adriano Panatta a já že jsem Tomáš Šmíd a hráli jsme o Davisův pohár. Jedna matka u kočárku si ťukala na čelo a ptala se Pinkyho, kolik je mu let, a napomínala ho, aby tak neřval, nebo jí vzbudí dítě. Pinky jí řekl, že je pitomá, měl už úplně propocené tričko, funěl jako prase a volal: „Já jsem Martina Navrátilová, a ty?“

„Já jsem Hana Mandlíková,“ zavolal jsem nazpátek přes natažené lano a hráli jsme si na tenisový Pohár federace. Ale míčky na hrbolatém povrchu špatně odskakovaly a my jsme se bořili nohama do děr v antuce a někdy nebylo vůbec poznat, jestli míček proletěl nad lanem nebo pod ním. Když slunce stálo v tom nejvražednějším úhlu, přestalo nás to bavit. Poplácal jsem Pinkyho po ramenou. „Hrál jsi skvěle, fakt, seš king.“

„Hm, tak možná pára z kingova hovna,“ zabručel Pinky.

Vlekli jsme se zpátky sídlištěm po horkém asfaltu, nohy jsme měli až po kolena zaprášené cihlovým prachem.

Dusné odpoledne napouštělo sídliště svým nenápadným jedem, únavou a malátností po tučném obědě. Snažili jsme se s Pinkym přemoci ospalost a pokládali jsme na podlahu v poloprázdném dětském pokoji nový koberec, do té doby stál srolovaný v koutě. Potom mi Pinky ukazoval fotografie ze své svatby, byly naházené v krabici od bonboniéry, ženich v černém vypadal jako vosková figurína, dost jsem se nasmál.

A nakonec jsem si přehodil batoh přes rameno a vyrazili jsme pěšky přes město k nádraží. Pinky se celou cestu kabonil, koutkem oka jsem ho sledoval, a když se mi zdálo, že zachmuřeněji už vypadat nemůže, najednou se mě zeptal: „Co se tak mračíš?“

Trochu mě to zaskočilo, ale jeho nálada na mě asi přecházela, aniž jsem si to uvědomoval.

„Za měsíc jdu na vojnu.“

„No a co? Rok to tam vydržíš, čeho se bojíš?“

„Já se nebojím.“

Šli jsme dál, Pinky se trochu nervózně usmál, neznělo to ode mne příliš věrohodně, kopal do šutrů a zmačkaných plechovek.

„To já mám strach.“

Podíval jsem se na něj.

„Ty? Z čeho?“

Zvedl oči nahoru k obloze.

„Z toho nahoře.“

„Ty myslíš… to, jako… Boha?“

Pinky se na mě soucitně podíval, zašklebil se a nevěřícně nade mnou zakroutil hlavou.

„Z nebe kouká Lenin, vole.“

„Jdi do hajzlu.“

„To si piš. Aspoň z tý naší půlky nebe. Žil, vole, žije a bude žít, vole. Čet jsem to u nás ve fabrice na nástěnce.“

Procházeli jsme tou nejzoufalejší městskou čtvrtí, které se tu říkalo Bronx. Plesnivé stěny starých domů, zaprášená okna, papírky a odpadky v roztřískaných výkladech. Pinky se kolébal vedle mě, čím déle jsme kráčeli, tím víc jsem cítil, že už oba myslíme na to, až zase budeme každý sám u svých záležitostí a věcí, co nás čekají. Už nebylo co povídat, nemělo už cenu o ničem začínat, na těch pár minut. Nádraží už z dálky tlouklo a vyzvánělo, zastavil jsem se před špinavými prosklenými dveřmi nádražního bufetu. Měl jsem sucho v krku, ale Pinky už nechtěl jít se mnou dál, stáli jsme na chodníku.

„Tak se vopatruj u těch zelenejch, a až se tam trochu zabydlíš, tak dej vědět.“

„Hm.“

„A co budeš dělat potom? Vrátíš se tam k vám na vesnici?“

„Nevím.“

„No jo, co bys tam dělal, s diplomem z univerzity,“ odpověděl Pinky za mě.

Plesknul jsem svou úzkou dlaní do jeho nastavené pracky s bachratými prsty. Potom jsem ho viděl ještě chvíli z restaurace přes okenní skla, zhrzeného milovníka silných vozů a hoteliéra zkrachovalého ještě předtím, než mohl začít s hoteliérstvím.

Stál jsem u stolu nádražního bufetu a pil žlutou lepkavou limonádu, o jeden stůl blíž ke dveřím stáli u piva dva chlapi, starý šedý nádražák a cikán ve vytahaném odřeném saku. Podpírala je deska stolu a odpolední vysílání rozhlasové stanice Hvězda, které šlo z nějakého reproduktoru. Shrbená žena v zašlém svetru utírala mokrým hadrem umakart a odnášela nádobí, postupovala od výčepu k nám, nadzdvihl jsem mlčky sklenici, když se zastavila u mě. Unaveným krokem se došourala k mým sousedům.

„Tak, páni…“

„Já nejsem pani, já jsem chlap,“ dotčeně se ohradil nádražák.

„Já jsem neřekla pani, řekla jsem PÁNI,“ protáhla nevzrušeným hlasem šedovlasá žena a utřela desku stolu pod jejich nadzvednutými půllitry.

Tam venku za sklem bufetu chodili lidé, svítilo slunce, poslední srpnový den roku devatenáct set osmdesát osm. Mrknul jsem na hodiny nade dveřmi, byly zaprášené i uvnitř, rafičky i ciferník. Ještě jsem měl čas, ale už to ve mně trochu škubalo, nějaký neklid nade mnou, všude kolem a hluboko ve všech věcech, které jsem vnímal. Dal jsem si hlavu do dlaní a usilovně jsem se pokoušel přemýšlet o tom, co zabíjí Pinkyho a co je to sakra se mnou.

Baladička

Seděl jsem na návsi na trávníku zády opřený o plot zahrady. Začínalo jaro. Na palouku vedle silnice se popásal Martin, hnědák s bílou lysinou a unavenýma očima. Čekali jsme spolu na nákladní auto, které bylo objednané z městských jatek. Měl jsem pocit úplného prázdna a únavy z odvážného odpoledního slunce, které už trochu připalovalo. Nemyslel jsem na nic, ani když jsem u Boháčů v maštali Martina hřebelcoval a čistil mu háčkem kopyta. Nemyslel jsem už na spokojený obličej pana Boháče, který byl rád, že už se konečně může zbavit starého vysloužilého valacha, co mu jenom ujídal seno. Oves mu ten starý lakomec stejně nedával. Tak rád mi otevřel maštálku a já jsem naposledy přišel za Martinem. Přece jsem mu nedávno slíbil, že ho odsud odvedu, a tak jsem slib splnil, i když úplně jinak, než jsem si představoval. Neposlouchal jsem zbytečné řeči starého Boháče ani jeho syna, který za námi přišel do stáje. Byla to naše prohra, moje i Martinova, a teď jsme si to museli odtrpět. Moje mysl byla rozostřena už několik dní, od nedávného pohřbu pana Stránského, ze kterého jsem se vrátil zrovna za takového odpoledne, jako bylo tohle. Nemyslel jsem už ani na podrobnosti, události se daly do pohybu nezávisle na mně.

Martin se popásal, na pár minut volný, ale stejně dýchal chřípím ten smutek ze vzduchu, tu dlouhou bolest svého posledního jara. Na nebi načechraný selský barok a na návsi dvě polorozpadlá opuštěná stavení. Vítr mě uklidňoval a hladil po vlasech. Na co teď přemýšlet o tom, jak mu to na jatkách udělají. Říkají se různé věci, jak řezníci porážejí dobytek, elektrickými kleštěmi nebo pistolí nebo sekerou…

Už uběhla třičtvrtěhodina, co jsem trochu nervózně Martina odvazoval od žlabu. Když překročil svýma štíhlýma nohama práh stáje, šel za mnou klidně a poslušně. Věřil mi. Z trávy šla vlhká vůně, na zápraží jednoho domu zíval starý pes a za kopcem vyčníval vršek ohromného sila, stříbřité stavby s čerstvě zamalovanými komunistickými hesly, do které se sváželo obilí z polí ležících okolo dalších šesti vesnic, jako byla tahle. Auto se náhle objevilo v dálce na kopci, právě před silem, jako by vyjelo z něho. Celý ten kilometr, který nás dělil v tom okamžiku, kdy jsem auto zahlédl, se pomalu smršťoval. Naposled jsem se díval na pasoucího se Martina. Ptal jsem se sám sebe, jestli vůbec někdy můžeme vychutnat právě probíhající vteřinu, minutu, vždyť čas není, jen hodinky tikají a nákladní auta urážejí vzdálenosti po asfaltových silnicích.

Zvedl jsem se na nohy a popošel k Martinovi, zapletl jsem mu prsty do hřívy a dýchal jeho pach, pažemi jsem mu lehce sevřel šíji, abych ho uklidnil před rámusem přijíždějícího auta. Zastavilo u krajnice před námi, z kabiny seskočil řidič a z druhé strany závozník. Řidič měl trochu prošedivělé kudrnaté vlasy a flegmatické pohyby, závozník byl neoholený a opilý, to jsem poznal hned, a když na mě promluvil, měl drsný hlas a kalné oči. Řidiče jsem poslal k Boháčům s lístkem k podepsání a pro veterinární potvrzení. Závozník zatím sklopil zadní čelo starého otlučeného trambusu, otevřel dvoukřídlá dvířka zajištěná řetězem a pak ještě jednu zábranu, která předělovala vnitřek vozu na dvě poloviny. Zeptal se mě, jestli má přinést z kabiny obušek, nebo jestli kůň půjde na korbu vozu dobrovolně.

Přiblížil jsem se pomalu po trávě k Martinovi a chytil ho za ohlávku. Dovedl jsem ho k autu, pak jsem na chvíli ucítil jeho zaváhání, slabý odpor šíje a předních nohou, ale vzápětí rozvážně vystoupal po šikmé plošině temného vozu. Došli jsme do zadní poloviny přepravního prostoru, blíž ke kabině vozu. Sám jsem Martina uvázal do kroužku ve sloupku přední stěny. Když jsem od něho odcházel, přejel jsem dlaní od nozder po tváři až k šíji a pak po vyhublém boku. Potom už jsem stál na slunci a zadní čelo se zlověstně pomalu vracelo zpátky, aby uzavřelo únikovou cestu a poslední bláhovou naději.

Počkal jsem na řidiče, závozník zatím močil u zadních kol. Řekl jsem řidiči, že bych chtěl jet s nimi, ale odmítl, že v autě není místo pro tři. „Sednu si doprostřed na motor,“ řekl jsem a vytáhl z kapsy u bundy láhev chalupářské pálenky.

„Ale my jedeme ještě pro další dobytek,“ odpověděl.

„To mi nevadí, vemte mě.“

Řekl jsem to asi dost pevně. Závozník se ke mně domotal, vzal si láhev a vybídl mě, abych nastoupil. Řidič už nic neříkal, tak jsem vylezl do kabiny, sedl jsem si na kryt motoru mezi řidiče a závozníka, nohy jsem nechal spuštěné na stranu k závozníkovi, který si přisedl víc ke dveřím. Bylo to hodně nepohodlné, ale řidič už startoval, auto se rozdrncalo po špatné silnici a závozník otevřel láhev pálenky. Před každým napitím mi nabízel, nechtěl jsem, on pil s přestávkami po celou cestu, chvílemi usínal a chvílemi se probouzel, jak se střídaly hladké úseky silnice s horšími. Motor řval, prach vnikal do kabiny a pálenka voněla a já jsem začal vyprávět o tom koni za námi, protože řidič, který na závozníka vůbec nemluvil, chtěl, abych něco říkal. Snad měl na něho vztek nebo se bál, že usne za volantem.

Zpočátku se mi vůbec nechtělo mluvit, ale cítil jsem to trochu jako povinnost, nějak je cestou zabavit, když mě vzali s sebou. A tak jsem žvanil jako vděčný stopař, musel jsem překřikovat motor, aby mě řidič slyšel. A on jen mlčel, celou cestu, stejně jako střídavě spící a bdící závozník. Byla to podivná dvojice. A Martin, ten stál za našimi hlavami na korbě náklaďáku, takže neslyšel nic. A i kdyby slyšel, tak by tomu asi stejně nerozuměl.

Měl jsem už sucho v krku od toho vyprávění, závozník vedle mě podřimoval a flašku držel na klíně. Řidič zpomalil a zajel do dvora nějakého statku. Chlapík vedle mne na sedačce se probudil, jak auto zabrzdilo. Vystoupili jsme všichni z kabiny. Měl jsem pořádně zdřevěnělé nohy od nepohodlného sezení na krytu motoru. K Martinovi do vozu jsme nahnali z tmavé maštálky s pavučinami jednu kulhavou vyhublou kravku a dvě telata. Slyšel jsem Martina, jak frká a podupává, ale raději jsem co nejrychleji vyšplhal zpátky do kabiny na své místo na motoru. Závozník odšrouboval víčko z láhve, napil se a potom jsem se napil já. Auto se rozjelo, teď už směrem na Budějovice. A já jsem myslel na Martina a pálilo mě v krku. Řidič zase mlčel a sledoval silnici před námi a kroutil volantem, tak jsem pokračoval ve vyprávění.

„… pan Stránský koupil Martina, už před léty, jako zkaženýho koně za štrnáct tisíc, pocházel vodněkud z Moravy po hřebci, kterej byl vyloženej netahač a byl tím vševobecně známej a taky Martin jako mladej kůň byl celej po něm. Do vršku v zápřeži nehnul, když si ho pan Stránský přived domů. Byl z velkýho bohatýho statku a snad byl zvyklej z lehkýho kočáru vyjíždět kopce ricem, nebyl naučenej, jako jsou chladnokrevný tažný koně, stejnoměrně vlastní vahou vystoupat svah. Von se na to rozběhnul, a když mu v kopci došel dech, začal couvat a zlomil by voje a pana Stránskýho chytaly záchvaty vzteku, Martin nechtěl ani do chomoutu, v maštali couval a kopal a nechtěl tahat a pan Stránský ho zmlátil bičem a příští den klackem, ale nebylo to nic platný, tak si vzal třetí den, když už byl rudej vzteky, železnej řetěz s velkejma vokama a přehodil ho Martinovi přes hřbet, vzal sukovici a mlátil ho přes řetěz do boku, až mu železný články řetězu drtily žebra a Martin řičel bolestí a pěna mu šla vod huby. Vod tý doby prej tahal bez problémů a poslouchal na slovo a stačilo na kozlíku zařinčet řetězem a Martin tahal jak šílenej. Monika poslouchala pana Stránskýho s rozšířenejma vočima a ve tváři měla zděšení a byla bledá a začala se s ním hádat vo tom, jak se mají vychovávat a cvičit koně, jak se mají zaučovat do tahu, bez násilí a bití, aby se z nich nestaly zlý a zákeřný zvířata, a pan Stránský se jí jízlivě ptal, kolik těch koní už vycvičila, že je tak chytrá… a léto vrcholilo a jednou jsem se stavil u pana Stránskýho sám a von vokamžitě jako vždycky poznal, vo co mi de, když jsem na něm chtěl, aby na dva dny vodjel a nechal mi volnej barák. Přemlouval jsem ho skoro hodinu, než uznal, že by moh ráno vodjet k Břéťovi do Budějc a vrátit se až druhej den vodpoledne. Další hodinu jsem ho zapřisahal, že vobstarám všechen dobytek a hospodářství, a dopodrobna jsem mu musel vyříkávat, co všechno udělám, co nejdřív a co potom, a během toho všeho si to pan Stránský ještě dvakrát rozmyslel a dvakrát to vzal zpátky a nakonec jsme se domluvili, že v sobotu ráno vodjede a vrátí se až v neděli po vobědě. Tehdy jsem Monice podruhý zalhal a řek jsem jí, že pan Stránský musí vodjet a že mě poprosil, jestli bysme mu s Monikou nevobstarali hospodářství. To už jsme se znali s Monikou přes dva měsíce. Někdy byla veselá a dá se říct i důvěrná, jindy ale měla takový pro mě nepochopitelný reakce, ze kterejch jsem byl zmatenej. Jenže já jsem na ní miloval všechno, i tyhle její vlastnosti a zvláštnosti. Nakonec souhlasila s tím, že se v sobotu vodpoledne sejdeme u pana Stránskýho, protože já jsem měl vodjet po neděli na pár dní pryč a už jsem nechtěl na nic čekat. Domluvili jsme se, že vosedláme Martina a že Monika usmaží u pana Stránskýho v kuchyni rybu, co dostala vod ňákýho starýho dědy, kterýmu vobstarávala nákupy a kterej rybařil u Vltavy. A když přišla konečně sobota, rozjel jsem se hned po ránu k panu Stránskýmu a von mi dal ještě poslední instrukce vohledně hospodářství a úplně nakonec řek, že nebude mít nic proti tomu, když si s Monikou vodemkneme ložnici, kde spávali s nebožkou ženou, ta ložnice měla takový starodávný dveře, který byly prosklený, a to sklo bylo mlíčný a byly na něm takový vobrázky, výjevy z bible asi, byli tam andělé a čerti, já jsem za ty dveře nahlídnul jen jednou a byly za nima postele zastlaný bílejma duchnama. Pan Stránský spával totiž na kanapi v kuchyni. Byl jsem už rád, když pan Stránský zmizel, vodjel se svým polským fiatem a vod tý doby pádil čas jak šílenej kůň. Vodpoledne jsme vosedlali Martina a Monika si vyrazila na projížďku do lesa a na polní cesty za vesnicí a já jsem začal s prací, vyvez jsem hnůj a nastlal čistou slámu, vohřál jsem vodu a nakrmil prasata, hodil slepicím a sebral vod nich vajíčka a uložil je do kartonu ve spíži, založil jsem voboum kravám seno na noc a udělal jim vlažnej nápoj se šrotem a pak jsem v maštali zapnul vývěvu a podojil jsem Olinu a mlíko jsem slil do konve. Psovi jsem dal zbytky masa, co byly v kuchyni vod včerejší večeře pana Stránskýho, a pak jsem šel do stavení a rozsvítil jsem v tmavý koupelně, která byla chladná a vlhká, a vykoupal jsem se po tý práci a pak jsem vyšel před práh a sednul jsem si, zádama jsem se vopřel vo chalupu a čekal, až uslyším dusat kopyta na prašný cestě za humny. Po horkým dnu byly zdi domu vohřátý, i betonovej chodníček. A potom už Monika na Martinovi vjela do dvora, zavřel jsem za nima vrata na závoru a Monika měla slanou pusu a tváře tím prachem z cesty, a tak se šla umejt a připravit tu rybu a já jsem zatím vodsedlal a uvázal Martina, nandal jsem mu seno a chvíli jsem ho česal a pak jsem mu přines napít a nasypal mu voves. Když jsem zavíral maštal, všechen dobytek už spokojeně ležel na žlutý slámě a přežvykoval nebo jen tak voddychoval a venku, když jsem vyšel, taková sladká letní vůně. A v kuchyni u bílýho stolu jsme snědli rybu s tmavým chlebem a zapili to vínem, který jsem koupil ráno ve vsi v krámě…“

Auto zastavilo a najednou jsme byli před bránou a pomalu se zvedala závora. Na nádvoří jatek bylo prázdno, závozník a já jsme vystoupili, viděl jsem šedé budovy a zábradlí, všude byl klid. Řidič nacouval k rampě, zadní čelo náklaďáku se sklopilo a po něm jako po mostě přešla kráva a dvě telata. A pak jsem otevřel druhou polovinu uvnitř vozu a sáhl jsem na Martina, na jeho hebké nozdry. Byl nervózní a já asi ještě víc. Když jsem ho odvázal, jemně jsem ho zatáhl za ohlávku a on se ve voze otočil, přešli jsme můstek a naproti nám už zela otevřená místnost, kde se z podlahy splachuje krev do kanálu a cinkají řetězy a kladky. Vešli jsme, Martinovi se chvělo chřípí a přešlapoval, stáli jsme tam uvnitř na okamžik úplně sami. Vlhký chladný vzduch, filtrované světlo zvenčí a šum, stáli jsme s Martinem v místnosti smrti. A já jsem z ní utekl, najednou jsem cítil tlak v ramenou a ztěžklé nohy, a jako bych nevěděl, co dělám, za pár okamžiků jsem seděl v autě. Nebyl tam ani řidič, ani závozník, jenom já na sedačce, hleděl jsem na strohou účelnost jateckého nádvoří a nemohl jsem si v prvních vteřinách uvědomit, proč jsem tak rychle opustil porážkovou místnost, proč jsem ještě chvíli nepočkal u Martina. Pak jsem si uvědomil, že nějaký člověk, zřejmě řezník, vešel dovnitř a zavíral za sebou vrata té místnosti a já jsem spěšně prošel z temna do denního světla, než docela zavřel. Proto jsem se ocitl tak rychle venku, a teď jsem najednou pocítil touhu vrátit se ještě zpátky k Martinovi, ještě ho naposled vidět, ale nějak jsem se nemohl hnout ze sedačky a díval jsem se z kabiny auta ven. A potom se vrátili řidič i závozník a já jsem si znovu vylezl na kryt motoru a vyjeli jsme ze dvora jatek. Cestu jsem nevnímal, stejně jako po celou dobu předtím. A řidič zase točil mlčky volantem a měl soustředěný pohled a vypadalo to, že mě poslouchá, závozník už nespal a jenom koukal z okýnka ven.

Vtom auto zastavilo někde na předměstí a řidič probudil závozníka, který seděl na sedačce s hlavou spadlou na prsa. Něco zabručel, vystoupil a zabouchl dveře náklaďáku. Sednul jsem si na sedačku a šofér se mě zeptal, jak pojedu domů, že on tady kousek parkuje. Tak jsem mu řekl, že už se domů nějak dostanu, i když to bylo přes dvacet kilometrů, a že mu děkuju, že mě vzal s sebou a že bych ho teď za to rád pozval na pivo, kdyby chtěl. Trochu se rozmýšlel, ale pak souhlasil, tak jsme zašli do restaurace a já jsem objednal pivo a myslel jsem si, že řidičovi dovyprávím to zmatené nervózní blues, které ze mě vydrncaly okresní silnice Budějovicka, ale on se dal zrovna do řeči s lidmi od vedlejšího stolu. A pak si k našemu stolu ti chlapi přisedli a vytáhli karty a řidič se nechal přemluvit ke hře a mě se také zeptali, jestli nechci hrát, ale já jsem to neuměl, tak jsem se na ně jenom díval a pomalu jsem upíjel pivo. Poslouchal jsem jejich řeči a pozoroval jejich tváře, ale napůl jsem byl někde jinde. A myslel jsem na to, když jsem se díval do obličeje toho šoféra dobytčího auta, jak prožívá partičku karet, jestli mě během té cesty vůbec poslouchal.

A tak jsem nakonec ten příběh nedopovídal, i když už zbývalo doříct jen konec, že pro pana Stránského do jeho stavení mezitím přijelo to auto s černým lakem, ten poslední auťák, kterým se jednou svezeme všichni. Vyšli jsme z hospody, bylo už dost chladno, březen, a já jsem šel zkusit zamávat na nějaké auto k silnici. Nade mnou visela šedá obloha a já jsem náhle pocítil hroznou úzkost a samotu, srdce mi sevřel šílený a beznadějný smutek. A to proto, že jsem si najednou naplno uvědomil, že pan Stránský je mrtvý a kůň s bílou lysinou je mrtvý a Monika už je dávno pryč a tenhle příběh asi umře s námi dvěma, protože příběhy umírají jako lidé. Jen některé znám, které přežily staletí, třeba ty od Shakespeara, co se dodnes hrají v divadlech, jenže ty se nikdy nestaly.