EPICKÉ BÁSNĚ

PRAHA — BRNO 2016

ČESKÁ KNIŽNICE

Vydávají Nadační fond Česká knižnice, Ústav pro českou literaturu

AV ČR, v. v. i., a vydavatelství Host

www.kniznice.cz

Ediční přípravu svazku zajistil Nadační fond Česká knižnice za finanční podpory Ministerstva kultury ČR.

Vychází za finanční podpory Ministerstva kultury ČR.

Ediční příprava publikace byla podpořena z prostředků Programu rozvoje vědních oblastí na Univerzitě Karlově č. P09 (podprogram Metodologie ediční práce).

Ediční příprava a komentář Václav Vaněk

Vědecká redakce Martin Hrdina

Editor © Václav Vaněk, 2016

Commentary © Václav Vaněk, 2016

Cover art © Národní galerie v Praze, 2016

© Nadační fond Česká knižnice, 2016

© Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2016

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2016 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-009-7 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-010-3 (Formát ePUB)

ISBN 978-80-7577-011-0 (Formát MobiPocket)

EPICKÉ BÁSNĚ

ROMANCE A BALADY

Thorvaldsen

„Jen duj, jen duj, ty vichřice!

Když tebou strom i keř se zmítá,

tu vesele mé dláto lítá,

tu duch zaplane nejvíce!

Já v mysli těkám za tebou,

a síla, jež mi v hrudi stydla,

zas dme se tužbou plamennou,

a duši mojí rostou křídla

a jiskra mého nadšení

zahárá v mocném plameni.

Ó, velebný to věru cit,

když mohu obraz duše svojí,

jejž dlouhou péčí nitro kojí,

své ruky vzmachem v mramor vlít!

Hle, každá rána kladiva

zde nový půvab odkrývá:

tak i z kalichu lilie,

nežli se v poupě rozvije,

za listem lístek dolů padá,

až náhle zrána lilje mladá,

v nádherné kráse rozkvětlá

svůj kalich vnoří do světla.

Jen duj, jen duj, ty vichřice!

Když tebou keř i strom se zmítá,

tu vesele mé dláto lítá,

tu duch zaplane nejvíce!“

Noc minula, a svitlo ráno,

a dílo mistra dokonáno.

Amor a Psyche! — —

Jaká něha

a jaký oheň lásky šlehá

z těch božských tahů plamenných,

a jaký půvab se rozlívá

a opět v jemné kouzlo splývá

po údech těla souměrných!

Sám mistr diví se a žasne,

když stopuje ten soujem vnad;

však brzy vřelý zápal hasne

a v umělcovo srdce vkrad

se nedůvěry starý had.

„Snad proto jsem ze svého nitra

vší pílí tebe vytvořil,

bych nespokojen s tebou zítra

tě vlastní rukou rozbořil?

Ha, zdaž to není vášeň pouhá,

zda vysílené duše touha,

zda krev to v žilách žárem buší

a otravuje chorou duši,

či snad je bludem umění?

Na ráně mého kladiva

zda odlesk božství spočívá?

Či snad mne klame nadšení?

Či klamem též byl onen zápal,

s kterým se mladík dláta chápal?

Tož Boha vzývám v chvíli tu,

s mou bídou má-li soucitu,

ať zjeví se mi v blesku živém

a ukáže mi náhlým divem,

že povolán jsem k umění!“

A černá noc se přivalila,

s ní divých živlů soptění,

ve mračný závoj hvězdy skryla

a za náhradu zatkla v něm

svých sirných blesků diadém.

A divý vichr v lůně skal

se žalnou písní rozlehal,

a hrom burácel k tomu reji,

i blesk plál v mraku divočeji!

Jak třtina větrem, tak se chvěl

na loži mistr v divých snech,

když v hromů víru blesk tu sjel,

a dílna stála v plamenech.

Uleknut skočí mistr z lože:

„To není smyslů mámení,

teď v blescích mluvíš ke mně, Bože,

již znám, již znám tvé znamení!“

A divý žár mu v srdci vře,

když dvéře dílny otevře,

a div se žasem nepoděsí,

když všecko vidí v jedné směsi;

však divem božství trne hnut:

Amor a Psyche — nedotknut.

Nad sutiny, jež kolem leží,

a mezi blesky, které plají,

se jeho sochy pozvedají

v své nesmrtelné kráse svěží

a samy svědčiti se zdají:

Co ušetřil Bůh bleskem svým,

to patří věkům budoucím!

A mistr pohnut klesá v prach,

v hlubokých tona myšlenkách,

a bouře, která nocí duje,

úmysl jeho potvrzuje,

a blesk, jenž posud mrakem lítá,

ten zastaví se v běhu svém

a na mistrově čele splítá

budoucí slávy diadém.

Vlčí stopa

Temná noc a tichá — jako hrob step mlčí,

starý hetman v sněhu hledá stopu vlčí.

Od břehu, kde řeka pod ledem burácí,

divně se ta stopa až v sad panský ztrácí.

Druhou noc již darmo hetman do svítání

tiše ponocuje sám s nabitou zbraní.

Kolem mlha, kam jen obzor sáhne šírý…

Hetman v zamyšlení kroutí šedé kníry.

Čapku tlačí v čelo: „Sper to tisíc hromů,

škoda noci, škoda, půjdu raděj domů!“

Aj, vtom se na sněhu jasná záře kmitla…

Hetmanovi hlavou myšlenka s ní lítla.

Hrozná tak a děsná jako propast bezdná,

kam nevnikne luna ani záře hvězdná.

Za ní zástup jiných v muk vířivém kole —

hoj, tak supů stádo slétá ku mrtvole!

Slyš… snad vlk to zavyl v dálce v mlze šeré,

či snad mrazný vichr do topolů pere?

Opět… zdaž to okno nebo vichr stená? —

Ďáble! Za tím oknem dřímá jeho žena.

Jeho mladá žena — plná, krásná růže,

kdož té bujné krvi, kdo jí věřit může?

Jeho mladá žena — holubice smavá…

Hetman, oko v slzách, pušku ohledává.

Zas nový proud světla, v něm dva stíny hrají,

viz, dvě bílé ruce okno otvírají!

Div se hetman zdrží ve šíleném bolu —

hle, stín jeden tmavý jak se spouští dolů!

Druhý stín se kloní v jeho obejmutí,

slyš, těch palných retů sladké přižehnutí!

Co snad věčným bude toto políbení?

Hetman k líci pušku v divém tiskne chvění.

Houkla rána… Výkřik — step i sněhy mlčí —

hoj, dnes jistě hetman našel stopu vlčí!

Dědicové

Byl na západě starý král,

již slepý dopola,

ten dva měl jenom přátele,

tož psa a sokola.

Pes líhal jemu u nohou,

tím před vrahy byl jist,

pták přes hory a přes lesy

mu lítal pro kořist.

A když starý král umíral,

tu dal jim odkazem

svůj z hermelínu starý plášť

a několik děr v něm.

Pes na plášť sobě ulehl

a žalem přemožen

vyl po tři noci bolestně

a zdechnul třetí den.

Leč sokol ostrý o kámen

si brousil pařáta:

Hoj, králi, kde máš poklady

ze stříbra, ze zlata!?

Tak málo jsi mi odkázal

a byls mi přítelem —

Však hle, tu bílé perly dvě

ti září pod čelem!

A v bělmo očí králových

spár zaťal poprvé,

a slepé oči zalily

se králi do krve.

Aj, rubíny ty také máš,

na hlavě stříbra dost,

i maso tvoje k jídlu jest,

tys celý jeden skvost!

Kdybych byl věděl, příteli,

že ty se můžeš jíst,

nebyl bych lítal přes hory

a lesy pro kořist!

A v šedou lebku zatíná

spár králi, příteli,

a k němu jiní v půlnoci

se dravci sletěli.

A venku blesk a venku hrom,

pláč, kletby, duchů rej. —

To stará, stará pohádka,

kdo čteš však, rozuměj!

Tři jezdci

Tři jezdci jeli tiše doubravou,

močálem jeli — mraky nad hlavou.

Červánků krví západ zahoří

a první jezdec takto hovoří:

„Já smuten v boj jsem nikdy nespěchal,

však dnes jsem doma sestru zanechal;

tak mladičká jest — jaký trud a žel,

až uloupí ji cizák nepřítel!“

Teď nový mrak se po obloze hnal

a druhý jezdec tak se zadumal:

„Což sestra, žal svůj brzy pochová,

jak pod okénkem zazní podkova;

však hůř jest mně — já doma ženu mám

a bolestí pln na ni vzpomínám.

Ta dítky má — div mne to nezmučí —

pod srdcem jedno, druhé v náručí.

A jako trpké hloh má ovoce,

tak vychování dítek bez otce!“

To nevál vichr z pusté skaliny,

leč třetí zalkal z duše hlubiny:

„Což sestra, žena — věru, bolný cit,

já ale matku musel opustit;

matička moje, bídná stařena,

jak nad potokem vrba zlomená,

ta vypláče si oči do krve,

vždyť jedu od ní dneska poprvé;

té při vzpomínce jest mi ku pláči,

kdo po smrti jí víčka zatlačí!“

A v smutném tichu jedou dál a dál

močálem černým, kolem holých skal,

a nežli měsíc na vlnách se skvěl,

na sestru první jezdec zapomněl;

a válečnou když píseň zapěli,

i druhý jezdec čelo zveselí;

a vrahů tábor, hle, již v plamenech,

však třetí pořád samý pláč a vzdech;

a nežli mlha klesla na trávy,

již vybojován boj byl krvavý.

Prvnímu orel v lebku zaťal spár

a v rose zchladil krve jeho žár.

Vlk druhého si zavlík v houštinu

a bohatou měl na něm hostinu.

Leč třetí prapor až ke konci nes

a s jménem matky na rtu k zemi kles.

A že i v smrti na ni vzpomíná,

tož z těla jeho vzrostla kalina,

a na kalinu bílý ptáček slet

a zazpíval — keř jeden list a květ,

a zpívá ptáček z noci k svítání: —

Ó, matko! — Dítě! — Jaké shledání!

Král Svegder

Hoj, stojí hrad nad mořem vzbouřeným!

V něm Svegder král hold strojil manům svým.

A v pohárů třesk šumně zpěněných

zněl starých skaldů zpěv a dívčí smích.

I vstane král a zpilý rozmarem

o štít železný bije pohárem.

„Co mi váš zpěv a co mi hostina?

Já chci a musím vidět Ódina!

A kdyby mne ten pokus život stál,

já dokážu, že Svegder jsem a král.“

Hned junů dvanáct skočí na oře

a dutých štítů třesk zní v táboře.

A dvanáct děvic vstoupá na horu

a rozhlíží se kolem obzoru.

A vzdechem se jim prsy zachvěly,

když bílé plachty v dálce mizely.

Po šírém moři, pustých po horách

s rytíři svými v slávě Svegder táh.

A prošel jih a sever mlhavý,

a nikdo nezřel také výpravy.

A prošel moře, hory, stráně, luh…

Kdo poví mu, kde trůní Ódin bůh?

Až někam na jih přišli k pomoří.

Hned reků ohně šerem zahoří.

A než se mysl vínem rozplesá,

sám Svegder král si vyjde do lesa.

A cestou sobě tiše vzpomíná,

kde by as mohl vidět Ódina.

Tu zdá se mu, že stromy kolkolem

se ozývají divným hlaholem.

Že mlhou víl se tanec zaskvívá

a pod nohou se země zachvívá.

Jak dále přišel k skalám omšeným —

aj, skřítek stál zde s vousem hedvábným.

A jeho hlas tak jako stříbro zněl,

že Svegder se až v duši pozachvěl.

„Jen dál, jen dál, Ódin jest ve skále!“

Tak chechtá se a šklebí na krále.

A vše se míhá, točí dokola,

a v různých barvách prales plápolá.

Král zpátky chce — však noha vrůstá v zem

a každý kámen zvučí kolkolem.

Se skřítkem zpívá skála omšená

i probuzená v horách ozvěna.

A stromy, keře, květy v úvale:

„Jen dál, jen dál, Ódin jest ve skále!“

A s praskotem se skála otevře,

král vzhledne tam a krev mu v žilách vře.

A jest mu, jak by slyšel dívčí smích

a skaldů zpěv, třesk štítů bojovných.

Jej divá jímá touha, divá slast —

a jedním rázem skočí ve propast.

Vtom skálu zamkne rachot hromový,

co král tam viděl, nikdo nepoví.

Jej darmo čeká mužstvo v táboře,

když denně slunce padá do moře.

A je-li tato pověst pravdivá,

dodneška Svegder v skále spočívá.

Všední balada

Pochovali samovraha

bez kněze a bez modlení,

nedali mu ani kříže

lásky věčné na znamení.

Odešli; však přece někdo

zaplakal nad rovem v hoři:

matky láska, již předsudek

slepých lidí neumoří.

Odešli; však přece někdo

na rov plakal slzy vroucí:

věrné dívky milování

jako peklo všemohoucí.

A když jaro pestré květy

na vše strany rozesílá,

vyrostla tam ze slz matky

růže vonná, růže bílá.

A kde lkala v těžkém hoři

lásky dívka bledolící,

stíní růže zkrvavělá

samovraha popelnici.

A co lidé zapomněli,

nebe samo učinilo,

když na rakev místo slzí

rosu svou i květy lilo.

Nade hrobem o půlnoci,

viz, dvě hvězdy mocně planou:

duše matky — duše dívky,

volající „na shledanou!“

Hrob Aturů

Jak svobody duch v pouště vyhostěný

ve mračné říši orel poletuje,

přes balvany skal a pralesů kmeny

proud Orinoka pod ním k moři pluje.

Hle, v jeho víru jícen tmavé sluje!

Nad ním jako obři svalovitých paží

skal strmých řada v oblouk vystupuje

a v divém jeku jeho na zápraží —

slyš, vlna zpěněná se láme, pne a sráží.

Jak steré proudu hřímající hlasy

ozvěnou trojí vrací skála holá!

Sem Aturů král, kmet již stříbrovlasý,

poslední zbytky rodu svého svolá,

a jeho oko slzám neodolá.

A jako kámen chvějící se v pádu,

než ke dnu klesne, vodu zčeří v kola,

tak stařec vida svojich dlouhou řadu,

k nim mluví naposled ve bouři vodopádu:

„Let osmdesát jste pod mými zraky

jak mocné cedry v záři slunce stáli,

červánky blaha aneb bouře mraky

nech oslnily této vlasti skály,

nám hroudy země v zlaté klasy tály.

My dali bohům, co kázala víra,

my láskou k sobě i k svobodě pláli,

a svědkem jest mi nebe i zem šírá,

že z pouhé bázně kmen Aturů neumírá.

Však od té doby, co nepřítel cizí

náš plení kraj a pije naše vody,

tu blaho, mír a spokojenost mizí,

a v hojnosti kde žily naše rody,

sup na bojišti tučné slaví hody;

kol všecko kypí odbojem a zmarem,

bůh války slaví hlučné chorovody,

i háje svaté trhá lačným spárem,

až nebe zardívá se chatek našich žárem.

Pro domácí krb i pro věčné bohy,

pro odkaz otců, drahou domovinu

pad v porobu již sousední kmen mnohý

i mnohý z našich vykrvácel synů;

dost zápasů, již dost hrdinských činů!

Až k těmto skalám! — Dál nemůžem zpátky,

zde naposled vás na své srdce vinu;

než v otroctví — tož raděj v klínu matky

si vynajdeme hrob a v hrobě spánek sladký.

Proud vidíte, jak skalami se valí

ve divém jeku vlnou rozpěněnou,

v něm sluje otvor déšť krůpějí halí

a nad propastí jeho zamlženou

se balvany skal v závratnou výš klenou.

Jak často lovec v nedočkavém spěchu

až sem stopoval kořist vyplašenou

a bouří stižen pod skalnatou střechu

kles znaven v objetí do hostinného mechu.

Tam obrátíme bludné svoje kroky,

hrob sama příroda nám otevírá,

nám hradbou budou skalin strmé boky,

jež planý břečtan věrnou paží svírá,

nám světlem bude otců mrav i víra.

Tam o svobodě bude se nám snívat

— neb kdo žil pro ni, nikdy neumírá —

šum hvozdů bude v naše sny tam splývat

a v blescích vodopád nám svoje hněvy zpívat!“

Kmet domluvil. — Jak vánek šumí klasem,

tak od úst k ústům jeden šepot letí,

a jak by tajným vybídnuti hlasem,

navzájem sobě klesnou do objetí,

tu ženu muž, tu matka líbá děti…

Pak popelnice na svá bedra vzali

a v dlouhé řadě panny, muži, kmeti

ve tichém pláči táhli mezi skály,

k oběti poslední by oltář zbudovali.

Kouř modravý k oblakům výše stoupá,

mha vodní v závoj průzračný se slila,

dým v prstencích se nad propastí houpá,

a v důkaz, že je oběť bohům milá,

se nad vodami duha objevila.

Šum borů ztichl, ba i proudů vřava

se náhle v jemnou hudbu zkonejšila,

kněz modlitbu svou tiše dokonává,

již kráčí k skalinám, již za ním národ vstává.

Teď posledně dávají slunci sbohem,

i vlasti své poslední pozdravení,

již ztrácejí se za skaliny rohem,

již zmizeli — jen zdálky jejich pění

se mísí v proudu divé burácení.

Tak pro svobodu zemřel národ malý,

v svém boji velký, větší v utrpení.

Ať přijde vrah! — Zde najde holé skály

a v skalách popel těch, již se ho nelekali.

Jak volnosti duch v pouště vyhostěný

v oblačné říši orel poletuje,

přes balvany skal a pralesů kmeny

proud Orinoka pod ním k moři pluje.

Hle, v jeho víru jícen tmavé sluje!

Tam rod Aturů slavný spánek dřímá,

skal hradba jemu k stráži vystupuje,

stříbrným pláštěm proud ho obejímá

a nad ním vodopád volnosti písně hřímá.

Jarní romance

Byl jednou jeden kouzelník,

ten v ledném bydlel hradu,

kol pás měl z jíní setkaný

a sněhobílou bradu.

Na hlavě věnec ze smrčin

a z vybledlého kvítí

a na závoji mlhavém

se křišťály mu třpytí.

Tomu se jednou zastesklo

v podzemní ledné sluji,

i chtěl se jíti podívat,

kam denně mraky plují.

On dávno slyšel o zemi,

kde v keři ptáče zpívá,

kde v každé řeky rákosí

se luzná víla skrývá.

Kde slunko celý boží den

si nezahalí líce,

kde písní, vůně, hvězdiček

a květů na tisíce.

Vzal do ruky svůj hromný kyj,

v plášť zahalil se úže

a těšil se, jak přivine

ku zvadlým retům růže.

A těšil se, jak zobjímá

ty víly lehkonohé,

a tak ve sladké naději

již kraje prošel mnohé.

Však běda! Jaká proměna!

I slunce před ním zchladlo,

a když vzal kvítí do rukou,

hned jeho dechem zvadlo.

Na řekách led, na zemi sníh,

kam těkavý zrak hledne,

kol jenom poušť, kol jenom smrt

a nikde víly jedné!

Kam vkročil, zas ten starý led,

zas kroupy, sněhy, mrazy,

i rozpláče se kouzelník

a sám si hlavu srazí.

A teplý vánek po poli

zas pohrává si čile

a z těla kmeta — jaký div! —

sněženky vzrostly bílé.

Křepelka volá pod mezí

a v háji sedmihlásek,

a luh, jak by ho posázel,

jest plný sedmikrásek.

A vrkoče si v rákosí

zas proplétají víly. —

Již smutná zima zhynula,

ó, vítej, máji milý!

Harald

Zkolébán v tajemném spánku

král Harald spočívá v moři,

na hlavě nachem červánků

koruna zlatá mu hoří.

Kdožví jak dlouho tu dřímá

řetězy lotosu spjatý!

Bez vlády pravice třímá

v pochvě meč praotců zlatý.

U noh mu víla spočívá,

kdo viděl takovou krásu?

Stříbrnou harfu zakrývá

přívalem vlajících vlasů.

Vedle něj v pečlivém bdění

druhá si usedla víla

a jemu kol šíje v snění

ramena otáčí bílá.

A nad něj třetí se sklání,

v klín její hlavu on kreje,

chlad jemu kol žhoucích skrání

perlovým vějířem věje.

Tak zde již spočívá léta

okouzlen v podmořské tůni,

kol něho kapradí vzkvétá

a nad ním oceán duní.

Zrcadlem snů jeho zjevy

v divné se míhají směsi,

slyší svých dvořanů zpěvy,

vidí své lány i lesy.

Slyší i jásání honců,

ubitá kořist kde leží,

a v ryk ten jak hlahol zvonců

smích vpadne veselý, svěží.

Královou myslí cos táhne

jak mořem záblesky luny,

vtom víla na harfu sáhne

a mocně udeří v struny.

A tajným kouzlem hned zmámen

král padá v bezvládné snění,

zjev jeho jak v moři kámen,

nad nímž se oceán pění.

Když se však příboj vln vrací,

vítězně vzhůru ho nese,

tak v snění Harald se ztrácí,

neznámou touhou se třese.

I vidí v zrcadle páry

síně svých kamenných dvorů,

vidí, jak prázdní poháry

rytíři ve hlučném sboru.

Vidí, jak kypí krev révy,

jak oči hrdinů září,

ty známé poslouchá zpěvy —

hle, úsměv na jeho tváři.

Vzchopí se, co jeho síla,

spánek chce vyrvat si z očí,

však vtom dvě ramena bílá

kol jeho šíje se točí.

Rusalka ve spěchu letném

rtů svých mu podává číši,

jak vlny na břehu květném

tuh jeho příboj se tiší.

Okouzlen sladký jed saje,

padá zas v hluboké snění…

Zjev zmizel jak přelud ráje,

když svítá červánek denní.

Leč jak noc po dnu se vrací

a srdce chorobné tiší,

Harald zas ve sny se ztrácí,

trne, co vidí a slyší.

V železné hradbě rytíři

ženou se v zápasu tlumy,

hoj, co tu rohů zavíří,

hoj, co tu praporů šumí!

Vesele jak v hudbu plesnou

do boje na smrt se řítí —

Haraldu z víček sny klesnou,

on starou sílu zas cítí.

Krev hárá, planou mu oči

vzpomínkou na dávné časy,

silou lva vítězně skočí,

zlatý meč praotců tasí.

Však běda — zezadu víla

po něm své vztahuje ruce,

král žasne — mizí mu síla

a srdce… v divoké muce!

Jak v svitu měsíce vlna

chvěje se neznámou touhou,

až klesne na ňadra plná

v noc něhy sladkou a dlouhou.

Ó, jak ho vášnivě líbá!

Jak tiskne v náruč ho měkkou!

Úsměvem v sen ho kolíbá,

hle, slzy z očí mu tekou!

A z ňader v dojemném stesku

slyš povzdech poslední, tichý —

nad vodou v měsíce lesku

rusalek divoké smíchy…

Usnul zas na dlouhá léta,

zkolébán v podmořské tůni,

kol něho kapradí vzkvétá

a nad ním oceán duní.

Kořist oceánu

Triumf Caliguly! — Hle, v jeho čele

na černých ořích jedou hlasatelé,

brnění z šupin září na jich těle,

na přílbách trčí rohy buvolí!

Dál orli legií a řady slonů,

pak nepřehledné šiky legionů,

v jich středu cézar na zlaceném trónu,

laur z čela splývá na háv sobolí.

Jak vlny moře v slunce objevení,

tak tichne lid a kleká v udivení

a poslouchá ve trub a bubnů hřmění,

co hlasatelé hlaholí:

Ó, třikrát evoe! Do prachu skloňte hlavy,

do Kapitolu bran vjezd hlučný cézar slaví,

buď chvála mu a čest!

Trůn jeho ověnčen jest moře skvosty všemi,

on vladař národů, největší král na zemi,

on bohů větší jest!

Dnes číše do pěstí! Kol thyrsu viňte révu!

Dnes růže do vlasů! Dnes do plesu a zpěvu!

Lev hladový již řve za svými mřížemi;

dnes věncem břečtanu jak zelenavou duhou

stožáry oviňte i vojína šíj tuhou,

jež skví se jizvami jak šípek růžemi!

Buď cézar veleben! Jej světa obzor slaví,

on tam se odvážil, kde v mlhách bouře staví,

by vkrátce strhla jej, svůj z plachet větrů stan;

on kráčel po vlnách, on ryl ve mořské hloubi,

on prošel skalné zdi i korálová loubí

a mocnou pěstí svou on zkrotil oceán!

On větší Pompeia, i Caesara je větší,

on svojí kořistí i Germanica předčí,

on první na světě i s živly válku ved.

Co jiní loupili? Jen ženy, skvosty, oře;

tím vším on pohrdnul a šel oloupit Moře,

jež skříň svých pokladů mu otevřelo hned.

Ó, kterak užasnul ten mořský stařec sivý,

když jal se prohlížet království jeho divy,

když jeho stráže zbil, ano, když spoutal jej;

když lámal korály, jež nosil místo berly,

když z vousů, mořských řas, mu škeble rval a perly

a rohů svojich jek v tritonů mísil rej!

Tu darmo vzpjaly se jak hory mořské pěny

a lodě válečné, jež dávno pohrobeny,

i lidské mrtvoly vychrstly z hlubin svých;

on jezdil nezlekán jich zelenavou hřívou

a v ptáků mořských jek i větrů bouři divou

jak slunce ve mlhy pad zvučný jeho smích.

On vmísil nohu svou i v nereidek plesy,

svým krokem zburcoval vln potvory a běsy,

že lezly z hlubin svých — ó, jaký šum a jek!

Tu žralok s pilounem, jenž řeže boky lodí,

tu strašná velryba, jež v kalu dna se brodí

a stříká k obloze vod jasný paprsek!

Leč jeho kynutím i září jeho oka

hned prchly zděšeny svých skrýší do hluboka;

jen nad ním ve mraku se ptactva zástup nes,

tu mořská vlaštovka, jež plavcům v plachty vráží,

i racek, bouře syn, i orel — jak by k stráži

kol něho zavanul jich křídel šum a ples!

Vše, skály, propasti a hlubiny se chvěly

ve větší úzkosti než druhdy Dardanely,

jichž plece urputné kdys Xerxes bičoval;

však cézar dále jel, kde věčnosti je brána,

tam vrazil kotev svou do žeber Levjatana

a na něm s vojskem svým celou noc hodoval.

Teď slavně vrací se! Jej táhnou bílí oři,

ze zlata diadém na čele jemu hoří,

kol něho legie a za ním trofeje!

Své bílé sloupení již cirkus otevírá,

vše hlásá jeho moc, třesk štítů, roh i lyra,

ba v písku arény i krve krůpěje!

Ó, třikrát evoe! Do prachu skloňte hlavy!

Do Kapitolu bran vjezd hlučný cézar slaví,

buď chvála mu a čest!

Trůn jeho ověnčen jest moře skvosty všemi,

on vladař národů, největší král na zemi,

on bohů větší jest!

Tak hlasatelé. Průvod v slavném tahu

dál s hudbou jel ke Kapitolu prahu,

lid udivený tlačí se a sráží.

Kde je ta trofej? Vespolek se táží.

Kde je ta kořist vln?

Ó, úžas! Divení! — Hle, v středu voje

jak táhnou v slávě koní řady dvoje —

vůz mořských škeblí pln.

Ptáče svobody

Starý cigán — živá bída,

na sluníčku hřál si údy;

aj, vtom k němu slétlo ptáče —

pták a cigán doma všudy!

Divné ptáče zlatohlavé,

oči jako jeden plamen,

stále cigán hledí na ně

jakby tajným kouzlem zmámen.

Divné ptáče v hravém letu

od potoka spěchá k stráním,

a ten cigán v chvatu náhlém

chtěj neb nechtěj musí za ním.

Aj hle, již tam v temnu lesa

peří jeho zlatem hoří,

poskočí si cigán za ním

a tak sobě zahovoří:

„Vida, vida — tráva měkká

a pod lipou milé stíny…

Zapomněl bych na cigána,

byl bych jako člověk jiný.

Svatá volnost — zlaté ptáče,

cigánovi usnout nedá,

musí za ním, bor kde šumí,

za ním, kde ční skála šedá.

Svatá volnost — zlaté ptáče,

když se skloní v srdce mladé

a do mechu neb na skálu

junákovu hlavu klade.

A svým lesklým zlatým křídlem

zanáší ho v otců kraje…

Slyš, ty rány do cimbálu,

slyš, ty tóny na šalmaje!

Hvězdným nebem jemu kyne

jako dívčí oko tmavé —

krásné ptáče je ta volnost,

škoda jen — že přelétavé!“

Slepý hudec

Červánků nachem sotva východ vzkvet,

již zase s houslemi ten známý kmet

v průvodu hocha městem k Louvru bloudí;

tam u bran zámku sedí den co den

a bez přestání jeden pláč a sten

vyzáblá ruka z vetché struny loudí.

Zda slzami lesk očí jeho zhas?

V probděných nocích zda mu zbělel vlas?

Co tají vrásky na průsvitné skráni? —

Teď přestal hrát… Co šeptá si to jen?

Teď usmívá se… Jaký milý sen

vzpomínky kouzlem v duši se mu sklání?

„Má holubičko, kam tě luňák nes…

V ráj Madona a víla prchla v les;

já, slepý kmet, tvou stopu najdu stěží.

Na uschlém štěpu mojich smutných let

tys byla bílý jabloňový květ,

na rumech štěstí míru břečtan svěží.

Tu noc, kdy zmizelas — ó, zděšení!

Pak lidská pověst, že park jelení

prý posud nezřel takých krásných lící…

Tu bil jsem v lebku, trhal šedý vlas,

tu z šílenství jsem v život procit zas,

bych poznal, že jsi — krále milostnicí!

Mé poupě bledé…“ — a v minulých dnech

se opět kochá v upomínkách všech,

pod šedou brvou slza se mu blyskla…

Vtom z dvora náhlý šum se nese dál,

třesk bubnů, stráží ryk… to jede král!

A ruka starce pevněj strunu tiskla.

Ó, soudy boží! Co v té struně zní!

Zpěv svobody a chorál pohřební,

pout řinčení a nářek usedavý;

pak divý jásot bujné rozkoše,

jak padaly by katu do koše

pod gilotinou zkrvácené hlavy!

Ztich davu šum a král se zastavil,

na čele jemu chladný pot se slil —

pak oře bod a obrátil se k stráži:

„Zde hoďte starci tyto dukáty,

však ať se více, hudec proklatý,

před palác s touto písní neodváží!“

A odešel. — Kvečeru od brány

do města slepec dráby vyštvaný

se blíží k mostu… Jak ta řeka hučí!

Krok starce volný slábne víc a víc,

leč v hlavě víří dojmů na tisíc

a na jich vlnách zoufalství květ pučí.

Za hochem stoupá zamyšlen a tich,

tu zdá se mu, že v luny paprscích

tmy věčné přízrak mizí z jeho zraku;

na břehu v stromech, v lesku sněžných vln

ten obličej zří božské krásy pln,

tu kyne mu — tam rozplývá se v mraku.

„Mé drahé dítě, vím to, dobře vím,

má hrozná pomsta odkazem je tvým,

vždyť i ta struna má se chvěje studem —

slyš, hochu můj, ty dukáty sem dej!“

A již je vrhá v řeky šumný rej…

„Bůh pomůže… Snad nějak živi budem!“

Po čase městem pověst letí v dál,

že náhle na smrt onemocněl král,

a hudec, jak by zmládl touto zvěstí,

vstal z lože, ladil staré housle hned…

„Pojď provodit mne, hochu, naposled —

jak děkuji ti, Bože, za to štěstí!“ …

A pravdou byla tenkrát plachá báj,

král vášní stržen hrobu na pokraj

se v mukách svíjel na smrtelném loži;

prch milců dav a zástup lehkých žen,

klet národem, přáteli opuštěn

umíral trapně král z milosti boží.

„Tak, dobrý hochu, jenom dál, jen sem,

ať zahraji mu k smrti pod oknem,

snad pozná strunu moji umíraje…

Ó, vím to, vím, že písně mojí hlas

v nejhlubší peklo vbičuje ho zas,

byť třeba stanul již na prahu ráje!“

A stařec hraje… Co v té písni zní!

Zpěv svobody a chorál pohřební,

pout řinčení a nářek usedavý…

pak divý jásot bujné rozkoše,

jak padaly by katu do koše

pod gilotinou zkrvácené hlavy!

Z komnaty krále vzdech a pláč a ston —

pak dlouhé ticho… chodbou šum a shon,

a v dveřích zjeví komoří se bledý,

rtem chvějným hlásá: „Jeho Milost král,

Patnáctý Ludvík právě dokonal!“ …

Vtom struna hudci praskla — naposledy.

Pohřeb v lese

Zahučely staré sosny

na skalisku zdivočelém,

u studánky plané růže

zachvěly se tajným želem.

Vykopali cigánovi

hluboký hrob pod skalinou,

kolem hloh a ostružina

trny své i květy vinou.

A nad rovem ze zástupu

šepce jeden divná slova,

že jest plna trpké kletby

daleká pouť cigánova.

A ta dívka tmavých vlasů

na ňadra mu dala růži,

líp se to spí v tvrdé skále

nežli v zlatě — ve podruží.

A nejstarší s těmi slovy

do hrobu mu housle hodil:

„Ten, jejž zde jste pochovali,

třicet let nám vojevodil.

Jeho zrak — to orel v letu,

který krouží nad propastí,

jeho píseň — vůně lesů,

plná snů o dávné vlasti.

Jeho mysl — tvrdá skála,

srdce jeho — zlato ryzí;

teď však hrob mu zaházejte,

z paměti ať všechněm zmizí!“

Zakopali — zaházeli,

jen ty sosny nad ním lkaly,

když cigánů plaché kroky

v měkkém mechu umíraly.

Nad kamenem u studánky

křik a smích a dívčí zpěvy —

že tam leží mrtvý cigán,

kdož to ví, a kdož to zjeví?

O korunu

Od moře k břehům vichr pověst vál,

že na výpravě zhynul Helge král,

a než v boj slunce vešlo s mlhami,

člun s mrtvolou s černými plachtami

již ve přístavu stál.

Hned ku poradě ve hrad nad mořem

se rychle sešel kmetů valný sněm;

tu každý stál, meč v zemi zarytý.

V jich středu ležel Helge zabitý

na černém štítu svém.

Před zkrvácenou krále mrtvolou

syn mladší klečel s tváří ubledlou,

za slzou slza kalila mu zrak…

Leč vzdorně starší stál jak černý mrak,

jenž hrozí bouří zlou.

A nastal spor vždy dál se jitřící:

zda rozhodne se mečem v pravici,

zda vyřkne lidu jednohlasná zvěst,

či kmetů sbor, kdo vládcem země jest,

či kostka v přílbici?

„Hoj,“ provolá tu starší krále syn,

„ať rozhodne to smělé paže čin!

Já nechci býti choutkám sporných stran,

ba ani bohům vděkem zavázán,

když králem budu jmín.

Hle, tam se ostrov sklání v mořský tok

jak lítá šelma, když se chystá v skok,

kol něho příval divých vírů pln

k oblakům hází sloupy šumných vln

a bičuje ho v bok.

V ten živlů rej, v ten obzor mlhavý

z nás obou každý loď svou vypraví;

čí ruka nejdřív břehu dotkne se,

diadém vlády lid mu přinese,

v něm krále pozdraví!“

Lid zajásal tu v bouřném souhlasu…

a bratři strojili se k zápasu;

jak lačný orel slétá na kořist,

tak starší skočil koruny své jist,

jak šel by ke kvasu.

A bolně mladší hryzl bledý ret,

snad tušil sám, že nevrátí se zpět;

leč ať již k trůnu, aneb k mohyle! —

Do lodi oba skočí zmužile

a již se dali v let.

A vichr bouří, jak by věštil zmar,

a s vřeskem sedá racek na stožár,

jak oběť svou by smrt již vyhlídla…

Než oba statně noří kormidla

v kypící vody var!

Ha, tu ční ostrov skloněn v mořský tok

jak lítá šelma, když se chystá v skok,

kol něho příval divých vírů pln

k obloze metá sloupy šumných vln

a bičuje ho v bok.

Tu starší brat si utne levici

a silou obra ve proud bouřící

jí mrští k skalám — proud ji vynese,

tak ruka jeho břehu dotkne se…

Ó, chvíle smrtící!

I zírá na to mladší s údivem…

„Co znamená to?“ ptá se chvějným rtem. —

„To znamená,“ starší se děsně smál,

„že já jsem vítěz, vladař tvůj a král,

a tys mým otrokem!“

Zimní pohádka

K nám z jihu přišel divný host

na sever chladný, mrazivý,

ret jeho sterou písní zněl,

zrak něhou háral blouznivý.

A dokud léto trvalo,

žil u nás tich a spokojen,

však v podjeseni zaplakal

a poprvé byl nešťasten.

A když napadnul první sníh,

pad v srdce hosta divný žel,

zamyšlen stával u okna,

až všecky písně zapomněl.

Vlas jemu zbělel pomalu

jak sněhy, které spadnuly,

a oči, druhdy jeden lesk,

hluboko v důlkách zhasnuly.

A denně stával u okna,

uvadlé růže na skráni,

a zíral, plání sněhovou

jak poletují havrani.

Oh, což se jeho kalný zrak

tím sněžným polem natěká!

Jak líto mi ho u srdce,

oh, zda se jara dočeká?

I usnul kdys — a divný sen

se sklonil jeho do duše,

to zdálo se mu o jaru,

a on se usmál v předtuše.

A myslí jeho táhlo to

jak ptačí zpěv, jak dívčí smích,

že kalné oči zaleskly

se opět v slzných krůpějích.

I snil, že k němu kloní se

postava plna božských krás

a fialkami proplétá

ten zšedivělý jeho vlas.

A venku náhle, jaký div!

Tam roztál sníh a zmizel led,

a země stála v kráse své,

nevěsta jara na pohled.

Na stromech květy, v houšti zpěv

a sedmikrásky po pláni. —

Cizinec mrtev — v duši klid

a na rtu blahé usmání…

Král Knut

Na břehu mořské úžiny

stál v středu svojí družiny

Knut, starý dánský král;

již večer byl, a větrů kvil

s šedinou jeho hrál.

Tu každý, v srdci teskný cit,

zřel v dálku schýlen na svůj štít,

jak mlhou kraj se tměl,

tu Kanut kmet svou ruku zved

a k moři takto děl:

„Ó, valné moře, bouřný šum

tvých hlaholů a tvojich dum

já záhy slyšel hřmít,

když nehebkou mně kolébkou

byl otcův starý štít!

Já dítě na tvém břehu hrál,

z tvých tesů lesklé škeble bral,

v tvou dálnou zíral pláň;

a půtkou zmdlen v chlad tvojich pěn

jsem nořil palnou skráň.

Tys před mou první výpravou

svou kápi zvedlo mlhavou,

vln ukrotilo dav,

a v červáncích kol plachet mých

jsi stkalo zlatohlav.

A když jsem získal korunu,

svých otců used na trůnu,

já k pomoci tě vzal,

mých zbraní čest i slávy zvěst

tvé vlny nesly dál.

A ve hradu když kamenném

na retu našem plamenem

plál pohár vína pln,

tu v bardů zpěv se mísil řev

tvých rozbouřených vln.

Pak v nových bojů nový hluk,

tvůj svůdný šum, mých rohů zvuk

mne lákal poznovu;

teď nosí zem až v nebes lem

tíž mojich okovů!

Ó, valné moře bez mezí,

i ty zkusíš mé řetězy,

jež hodím na tebe!

Dej odpověď, kdo větším teď

od země do nebe!“

A v smíchu řetěz Kanut zved,

plál zpupnou pýchou jeho hled,

když patřil na vln rej,

a znovu dál se zhloubi smál

a v moře hodil jej.

I zazněl pokřik družiny:

„Jen Kanut král náš jediný,

svět šírý — jeho trón!

I moře val teď v pouto vzal,

kdo větší nežli on?“

Však poslyš! — Z dálky jaký ruch!

Jak na dně moře bouře bůh

by svoji hlavu zved,

teď v hloubce zas jak hromu hlas,

a Kanut náhle zbled.

Zář blesku vzplála krvavá,

vír proudu zbarven do tmava

teď roste jako zeď,

řve víc a víc jak tisíc lvic —

slyš moře odpověď!

A ze dna kal a z hlubin rmut

se valí blíže, kde stál Knut,

a zařval proudu rej,

teď výše vzlet a pouto zpět

mu vrazil v obličej!

A nová bouř a nový jek…

Ó, proč se nedal na útěk

za pány Kanut král,

když oceán, teď král a pán,

se z hlubin děsně smál?

Král Magnus

Král Magnus umřel při poháru,

před soudem božím stanul vráz,

na sto let do očistce žáru

jej sklátil z mraku hlas.

I slítnul tam jak v podjeseni

list zvadlý do ručeje vln,

jej obemklo hned žárů vření,

tep křídel — očistec byl pln.

A jako ve snu tisíc duší

jej obstouplo, neb zemský host

jim novinkou, jež načas vzruší

a chladí muk jim palčivost.

Sta rukou žárem, který hárá,

vstříc pne se mu a prokmitá;

ó běda, tam ta panna stará,

toť abatyše Brigita!

Král ulek se, chtěl v davu duší

se ukrýt — však již vidí jej,

v kruh oblétá ho stále užší

a již mu patří v obličej.

„Což neznáš mne? — Proč couváš zpátky?“

Král darmo tvář pryč uklání.

„Hřích s tebou byl tak příliš sladký,

jak těžké teď je pokání!“ —

Král chce se uhnout. — Kdo však utek

kdy ženě, kterou uvrh v klam?

„Co, teď se rdíš mi za svůj skutek?

Však neujdeš mi jako tam!“

A již je za ním, již ho drží,

král Magnus div si nezoufá,

na hory za ním, za ním strží,

ni ohlédnout se netroufá.

„Sám čert mi dlužen byl tu starou,

to vlastně největší můj trest!“

lká jako šílen. — S myslí jarou

vždy Brigita mu v patách jest.

A minul čas a anděl kynul,

trpících splnil naději,

král očistec již šťastně minul,

u rajských stanul veřejí.

Chce vejít — náhle ohlédne se

a za ním — běda, Brigita!

I zlostí chví se, bázní třese…

„Teď toho mám již dosyta.“

A smutně dí k svatému Petru:

„Pusť rychle ctnou tu dámu tam!“

Než s ní jít v ráj — rychlostí větru

se vrátil navždy v pekel plam.

Lví fontán

Jak z okna hlédne hrabě Roderich,

hned sklopí zrak a ztají na rtech smích.

Jak v hradu svého vejde nádvoří,

hned v dumy těžké mysl ponoří.

Hle, tam ve stínu starých kaštanů

jak bělají se trosky fontánu!

Jak stráž nad nimi lev bdí z mramoru

a slouchá vln a listí hovoru.

A tiše hledí v kapek pád a rej

a v staré hlavě starý spřádá děj.

Měl hrabě paní, v kráse denici,

ve lásce ženu, v ctnostech světici.

Jak vidět ji a vášní nezaplát?

Vždyť král sám chtěl se jejím sluhou zvát!

I poslal v dar jí diamantů skvost,

leč tím v hraběti vznítil žárlivost.

On rozdupal šperk hodný takých vnad

a s ženou ujel v otců starý hrad.

Ó, mladá paní! V tomto zátiší

co platný vzdech tvůj? Kdo ho uslyší?

Vidím, jak vadne tvojich tváří květ,

ó, jaký div! Ten dvůr tvůj celý svět!

A hrabě? Darmo! V srdci nepokoj

vždy nových pochyb nový spřádá roj.

Tvůj krok i vzdech, tvá kadeř ze zlata

jej v nedůvěry láká tenata.

Noc byla tichá — měsíc zlatem plál

a nad fontánem s vlnami si hrál.

Teď v hřívu lva své svity zapouští,

snad probouzí v něm dumy o poušti…

Sen k zemi splýval v hvězdných paprscích,

jen hrabě nespal v bouři pochyb zlých.

Přistoupil k oknu — tichý sad i luh,

ha, u fontánu jaký stín a ruch!

Zda bílý měsíc hraje větvemi

a hází stíny po lvu, po zemi?

Ne, to jest žena! — Zná ten bílý šat,

a hrabě dýku vzal a dal se v chvat.

A běží, běží jako šílený

a slyší šept a kroků ozvěny…

Stín tmavý uzří v loubí kaštanů,

teď krok a stojí u lva fontánu.

„Stůj, nevěrnice,“ zahřmí v ženy sluch,

„ať ztrestám tě, než učiní to Bůh!“

Vtom dýka bleskla — dlouhý vzdech a sten…

a horká krev již tekla na kámen.

A tušil hrabě, k mrtvole když sed,

že kamenný lev zvolna hlavu zved.

Krev dýky o její když stíral vlas,

tu jak by lev kamennou hřívou třás!

Či hrou měsíce tak jest zmámený?

Hle, oči lva, toť žhavé plameny!

I skočil hrabě tajný v srdci strach

a prchal jako první bratrovrah.

A sotva znaven hlavu kladl v mech,

viz oči lva! — Slyš jejích retů vzdech!

A když se vrátil, byl již celý kmet,

jemuž snem život a pohádkou svět.

Žil v slzách, v postu, celý věk se kál

a na fontán se pohlednouti bál.

Ten posud stojí a lev hlídá jej

a tiše zírá v kapek pád a rej

a v staré hlavě starý spřádá děj!

Endymion

Rosné perly na květinách,

kolem poklid večera,

hvězdná zář spí ve hlubinách

šumícího jezera;

lehká mlha v tajném chvění

obejímá vrch i dol,

jak při prvním políbení

táhne srdcem sladký bol.

A ty hvězdy v modré výši

náhle září mocněji,

a ty květy více dýší,

vlny dmou se bouřněji;

tu se náhle nad jezerem

stříbra proudy rozlily,

jimi září vlídným šerem

měsíc bledý — spanilý.

V tajemném se chvěje světle

jak spící tvář dítěte,

jak lesk lilje porozkvetlé,

když se vine z poupěte;

tolik snů z něj, tolik něhy

padá v duši stísněnou,

že i šedé skalné břehy

sladkou zvučí ozvěnou.

V skalní sluji v měkkém mechu

jinoch klesnul do spánku,

ňadra lehkém ve oddechu,

tváře v blaha červánku;

bázlivě se luna chvěje,

nachem vzplane — bledne zas,

ach, ty tahy obličeje,

plny kouzla, plny krás!

Nejdřív leskem smáčí květy,

a již níž se schyluje,

spícího pak v čelo, rety

v divé vášni celuje;

nepokoj tu stromy jímá,

z květů skáčí plameny,

ach, a již ho obejímá

stříbrnými rameny.

Perly — mušky létající,

hudbu hraje každý kmen,

blaho v srdci, úsměv v líci,

jaká noc a jaký sen!

V mocném ruchu tu zaznívá

věčné lásky čarný tón,

a pak všecko v souzvuk splývá:

Selene — Endymion!

Dešťové krůpěje

I/

Což to jaro rozlétlo se

horem dolem květnou plání,

jako srdcem mladé dívky

první kouzlo milování.

Planá růže — bledá dívko

s roztouženým modrým okem,

rozkvetla jsi v kráse jara

jak to křoví nad potokem!

I ten hoch, jenž tobě nalil

v srdce sladké lásky klamy,

plný vzdoru, plný síly

jako jasan nad vodami.

A kaplička na podlesí

v jeden keř a květ se halí

od té doby, co dvě duše

lásku si tam přísahaly.

A to ptactvo jinak zpívá

za soumraku podél splavu,

vždyť tam ona k jeho srdci

sklání drahou, krásnou hlavu.

Což jim stromy, což jim květy,

což jim ptactvo s celým hájem,

když jim oči, když jim rety

nejsladším jsou lásky rájem!

Mladé jaro! — Věčná lásko!

Jaká slast se v tobě skrývá,

že to srdce, když vás pojme,

div se štěstím nerozplývá!

Mladé jaro! — Věčná lásko!

Sotvaže vás člověk zkusí,

sotva tolik blaha snese,

již se s rájem loučit musí.

II/

Nad údolím tajné šero,

v tajném šeru hvězdy boží,

štěstím lásky unavena

hlava její klesla k loži.

A již snové přiletují,

nejdřív se jich kouzlům zdráhá,

ale každý plný vůně,

plný tepla, plný blaha.

A přes hvězdy rozvlnil se

jako závoj mráček bílý,

ve jalovci pod okénkem

plný touhy vítr kvílí.

A z oblohy roztoužené

deštík jarní k zemi splývá…

Slyš, v tom šumu a v tom šeptu

jaká hudba čarotklivá!

Slyš, jak deštné kapky v pádu

vzdychnou a se proplítají

spící dívce v sladké snění,

poslyš jen, co šepotají:

„My jsme sestry těch krůpějí,

které v nově vzkvětlém máji

z rukou kněze při oltáři

štěstí tvoje požehnají.

A na srdci hocha tvého —

ó, jak se to sladce dříme!

Jak ti bude, drahé dítě,

až tě v spánek zkonejšíme!“

A tak šepcí a tak šumí,

v pádu svém se proplítají

a jak hudba sladkozvuká

dál svou pověst šepotají.

Srdce dívky v jednom květu,

líčko její samá záře,

sní snad, kterak s drahým hochem

ubírá se od oltáře.

III/

Což to léto krátké bylo —

a ten podzim konce nemá;

dřív mé srdce jedna píseň —

teď má ústa sirá, němá.

Holé křoví — smutné křoví,

proč si vzkvetlo nad potokem!

Stalo se to s jeho vodou

jak s mým modrým, jasným okem.

Sněhy v potok — slzy v oko,

pro svůj bol kde najdu místa?

A ten jasan hrdošumný

dřevo své mi k rakvi chystá.

Místo ptactva podél splavu

vlny v běhu zní a hynou —

a mně zdá se, hoch můj drahý

že miluje jinde jinou.

Nad kapličkou na podlesí

smutně větve javor shýbá —

a mně zdá se, že můj milý

jinde jiná ústa líbá.

A ten vítr po strništi

zklamané jak srdce kvílí,

za ním v dálku poletuje

ztrhaný můj věnec bílý.

Smutná jeseň! — Dobrý bože,

za té lásky hořkou zradu,

za ty slzy, za ty vzdechy

co mi podáš za náhradu?

A co dáš mi za náhradu,

nevěrný ty drahý hochu? —

Nízký hrůbek na hřbitově,

na něm černé hlíny trochu.

IV/

Jako v slzách oči její

v mlze zhasly hvězdy boží,

a zas těžkou svoji hlavu

žalem zvadlou klade k loži.

Žádný sen však nepřilétá,

by jí horké zchladil čelo,

v komůrce jest plno vzdechů,

jak tam šero, neveselo!

Hustý déšť jí v okna bije,

hučí, vzdychá, pláče, šumí,

zdaž těm hlasům žalujícím

jako druhdy porozumí?

A ty kapky deště v pádu

jako dřív se proplítají,

bdící dívce v trapném tichu

smutné zvěsti šepotají:

„My jsme sestry těch krůpějí,

které padnou z kněze ruky,

až tvé srdce i s tvou láskou

zdrtí bol a zdrtí muky.

Nad tvým rovem opuštěným

my se jenom pomodlíme,

sladce se to na rtu hocha,

sladčeji však v hrobě dříme.“

A tak šepcí a tak šumí,

v pádu svém se proplítají

a jak tichý hlas svědomí

v dál svou pověst šepotají.

Srdce dívky poušť je sirá,

padlé sněhy líčko její.

Neboj se, tím mrtvým srdcem

vzdechy více nezachvějí.

Hvězdy si to vypravují,

borek již to šumí stráním,

v nebi pláčí andělové

nad nešťastným milováním.

Romance

Ó, kéž slunce paprsk ranní,

který dělí noční páry,

mojí písní zaleskne se

jako zlaté lemování

v bílém šatu doni Kláry!

Úzký život nastiňuje

kyprých ňader bujné tvary,

oko taje v lesku vlhkém,

nudy mráček tiše pluje

snivým čílkem doni Kláry.

Prchly písně, její sestry,

i smích, její soudruh starý,

ba již ani nehoupá se

z perlí vějíř — motýl pestrý —

v útlých ručkách doni Kláry.

Sedí. — Hlava klesla v ruku,

v líci hoří divné žáry,

ňadrem zmítá bouře divá,

div se nepomate v tluku

zlaté srdce doni Kláry.

Před ní halí stará žena

vetché tělo v pestré cáry,

šedý vlas a tváře žluté,

hnědá ruka napřažena

hádá v dlani doni Kláry.

„Sup uchvátil holubici,

lačnými ji chopil spáry,

když chtěl rvát jí pírka bílá,

slyšel povzdech žalující,

hleděl v oko doni Kláry.

S korunkou had vyšel zlatou

na letní se vyhřát žáry,

uzřel v trávě spící dívku,

korunku hned svoji zlatou

složil na klín doni Kláry.

Sup a hádě —“ Slyš, vtom vánek

jak by dechl do kytary,

znova zas — ó, jaké tóny!

Ó, jen pohleď na červánek,

jenž vzplál v líčku doni Kláry!

Hlavička se bujně vzpjala.

„Nech si již ty nudné čáry!

Don Ramiro dole čeká;

jeho srdce touha jala

po objetí doni Kláry.

Shoď mu žebřík provazový,

tumáš dukát — a již vari!“ …

Ztichla baba — skříplo okno,

venku noc, však den vzplál nový

na pavlánu doni Kláry.

Cigánovy housle

Veselo dnes v bílém zámku,

zvučí cimbál, hučí dudy;

starý magnát mladé chase

vyvalit dal plné sudy.

Hlučno v síních, hlučno v chodbách,

tanec šumí po nádvoří,

v zlatých číších od Tokaje

rudé víno krví hoří.

Aj, tu cigán! Vítej, brachu,

neboj se, žes polonahý!

Feny spí — pán důtky ztratil,

zahraj skočnou od podlahy!

Cigán hraje. — Z první struny

ostrých tónů roj se valí,

každý tón jest žhavou jiskrou,

každá jiskra srdce pálí.

Zní to jako nářek divý,

praská to jak v ohni proutí,

myslíš, struna každou chvílí

musí se již přetrhnouti!

Hýká to jak vichr v skalách,

jemuž hromy ve zápětí,

z hlubin se to sápe vzhůru

a na druhou strunu sletí.

Divoce a v plném proudu

teď to jásá, hraje, zvoní,

takhle větrem šírou stepí

beťár lítá na komoni!

Tiše teď a utajeně,

jak by had se plazil travou —

táhlé vytí, jak by vlci

sběhnuli se v rvačku dravou.

Slyš! — Teď nůž si někdo brousí…

Jiný zvuk v to žalující…

Divý šum! — Jak hejna kání

letěla by k šibenici.

Slyšíš je, jak tepou křídly,

o mrtvé jak rvou se tělo?

Vtom aj, což to jemným kouzlem

v satanský svár tónů vjelo!

Třetí struna síní zvučí,

samé zvonky, samá něha,

někdy to jen bleskem kmitne,

který z oka lásky šlehá.

Lká to zpěvem filomely,

hoří to jak v číši víno,

jak by klesnul mladý cigán

ve objetí cigánčino.

Touží to a rozplývá se,

tváře žhnou a prahnou kosti

marnou tužbou, palnou něhou,

divým ohněm žárlivosti.

Teď jak cinkot zlatých číší,

v to jak ryky bujné chasy,

a zas nářek, jak by někdo

bil se v čelo, rval si vlasy.

Čtvrtá struna teskným tónem

odpovídá pláči tomu,

hlasem zvonu, v jehož zvuku

mrtvé tělo nesou z domu.

Úpí jako vichr plání,

když se zpozdil v noční době,

ztrácí se a šepce temně,

jak by mrtvý mluvil v hrobě.

Divý výkřik! — Každá struna

teď se chvěje, pláče, výská!

Cigán tiskne housle k srdci,

oko jeho divě blýská!

Dohrál. — Půlnoc… Chasa zpita,

nad číší jen magnát kývá:

„Divá píseň… Pověz, brachu,

co to každá struna zpívá?“

Rozhlednul se cigán kolem

po zpité a spící chase,

cos jak ohlas houslí jeho

chvělo se mu v měkkém hlase:

„Velmožný pán sotva věří,

že můž struna míti duši;

na mou věru, co si myslím,

hněv i ples můj, struna tuší.

Matku měl jsem, dobrou matku,

bůhví jak mne milovala,

z hladu jen a z lásky k lidem

hádala a čarovala.

Chyt ji magnát z dlouhé chvíle,

na rožeň ji napích živou,

jaký div, že moje struna

pláče pro ni písní divou!

Měl jsem bratra — dobrý bratr

beťárem byl, jak to bývá,

nevím sám, proč na oprátce

teď se bratr větrem kývá.

Věru, dobře se mu stalo,

říkávám sám v mnohé chvíli,

leč ta moje hloupá struna

za ním stále lká a kvílí.

Ženu měl jsem — posud vidím,

jak se rdí a jak se zdráhá. —

Nadarmo, ha, před magnátem

čardáš tančí polonahá!

Za ruměnec její tváře

dal jí hedvábí a zlato…

Staré bajky, milý pane,

líp již nemysliti na to.“

Domluvil a housle hladil,

usmál se a k dveřím kráčí…

„Stůj a řekni,“ zahřměl magnát,

„co zpěv čtvrté struny značí!“

Stanul cigán, ušklíbnul se,

zahleděl se oknem k nebi:

„Toho věru velmožný pán

více nemá zapotřebí!“

Zmizel. — Magnát běží za ním,

budí chasu po nádvoří,

budí — ale než ji vzbudil,

ze čtyř stran již zámek hoří!

První růže

Sto let byl již rabín Lévi starý,

tělem chorý, duchem ale jarý,

v svatých knihách čítal dnem i nocí,

ba i tajná kouzla měl v své moci.

Dobře věděl, který strom co šuměl,

ba i řeči zvířat porozuměl,

a jak poznal léčivou moc květů,

tak i postih dráhy hvězdných světů.

Vesmír, nebe, ba i věčnost celou

pronik duší zbožnou, myslí smělou;

dvakrát přišla smrt — však jaké strachy!

Rabín zahrál vítězně s ní v šachy.

Neodbytná ale v krátké době

přišla zase jiné ve podobě,

v hrůze pekla nebo v nebes kráse,

chytrý rabín oklamal ji zase.

Nové jaro přišlo s květy, zpěvy,

kolikáté ani rabín neví;

po noci, již probděl v tuhé práci,

ještě zrána v myšlenkách se ztrácí.

Aj, vtom k němu vnučka jeho milá

krokem laňky tiše přistoupila,

hladila mu rukou děcka něžnou

vrásky čela i tu bradu sněžnou.

„První růži utrhla jsem tobě,

v sličné jara jež vykvetla zdobě,

první z květů je ta růže bílá,

již nám letos vesna vykouzlila.“

„Jakže — co to pravíš, dcero drahá?“

A již po ní vetchou rukou sahá:

„Růže… růže.“ — A zas hlavu sklání

ve mladosti sladkém vzpomínání.

„Dej sem růži — snad svou tužbu zkojím!“

A již růži tiskne k retům svojim,

divže do ní nevydechne duši,

ale běda, pozdě zradu tuší…

Šedou hlavu více nepozvedne,

oko hasne a tvář jeho bledne,

sotva na dívku že ruku sklání

a rtem mdlým jí šepce požehnání.

Jarní slunce v komnatu se vkrádá,

zvědavo, zda rabín v knihách bádá;

jeho duše s hvězdami se druží,

ale ruka drží zvadlou růži.

Don Perez

„Po verandě rozházený

citronu květ leží bílý;

všecko plesá, vy jen, pane,

nevrlý jste, zasmušilý!

Vaše srdce nehnulo se

ni tou zvěstí čarosladkou,

když jsem přiznala se včera

v plachém studu, že jsem matkou.“

Stál don Perez v zadumání,

nehnul ani šedou bradou;

zrakem utkvěl dole v parku,

cypřiše kde tmí se řadou.

„Hádám již, proč v nepokoji,

proč se hněvem ret váš chvěje —

don Alvarez nepřišel dnes

v šachy hrát dle obyčeje.

Snad se zpozdil; proto zrak váš

nemusí tak zhoubně pláti.

Nechtěl byste se mnou, pane,

než on přijde, v šachy hráti?“

Stál don Perez v zadumání,

nehnul ani šedou bradou;

zrakem utkvěl dole v parku,

cypřiše kde tmí se řadou.

„Don Alvarez tak je sličný,

tmavá kadeř, bílé čelo;

je váš přítel — naše štěstí —

snad by se mu říci mělo;

don Alvarez tak je dobrý,

pro náš dům tak mnoho cítí;

nechtěl byste štěstí naše,

pane můj, mu oznámiti?“

Vzpjal don Perez hrdou hlavu,

zatřás vztekem šedou bradou,

táh svou paní ku verandě,

cypřiše kde tmí se řadou.

„Velké štěstí, pravdu máte,

Bůh své na mně zjevil divy;

v stáří dědice mně dopřál,

já též chci být spravedlivý!

Don Alvarez naše štěstí

dozvěděl se v této chvíli —

chcete vidět, moje paní,

právě mu to oznámili!“ —

Výkřik. — K skoku zoufalému

nemusil být balkon vyšší:

don Alvarez dole v parku

houpá se již na cypřiši.

Španělská romance

Done Pedro, proslavený muži,

ty ženichu věčný bez vady,

doňu Elviru kdy, sličnou růži,

přesadíš do svojí zahrady?

Každý večer stojíš u balkonu,

bez konce je tvoje vzdychání,

srdce tvoje bouří v jednom stonu,

div neklesne v propast zoufání.

A přec záříš jako čerstvá kytka,

nechť se v slunci pleš tvá zablýská,

zato přes hedvábná muší lýtka

klátí hrot se tvého kordiska.

Vizte, kráčí nahoru a dolů,

vysoké mu péro z přilby vlá;

slyšte, kterak z tůně věčných bolů

nové vzdechy šepcí ústa mdlá:

„Doňo krásná, skloňte se jen trošku

přes balkonu husté mřížení,

střevíček jen, bílou jen punčošku

ať uvidím k svému spasení!

Nedovedu jako floutek mnohý

na kytaru brnkat za šera,

ani více nestačí mi nohy,

bych moh balkon zlézat zvečera.

Připouštím, že čas v svém burácení

mnohé vrásky vryl mi do čela,

ale jedno vaše políbení —

a hned všecky zmizí docela.

Vím, že každé těla mého hnutí

nemá kouzla vábných grácií,

ale jedno vaše obejmutí —

a hned věčným mládím ožiji!

Zato ale dědicem jsem slávy,

jakou sotva uzří příští věk,

řád mám z Compostely, z Calatravy,

Zlaté rouno, Modrý podvazek.

Meč můj dobře maurské roty znají,

admirál jsem a dědičný grand,

před třiceti lety na turnaji

milostně mi kynul Ferdinand!

Doňo má — co nejdřív se tu mihne

don Juan, kobylka dvounohá,

věřte, že jej dýka moje stihne,

ale kdy — to vězí u Boha!

Doňo krásná, skloňte se jen trošku

přes balkonu husté mřížení,

střevíček jen, bílou jen punčošku

ať uvidím k svému spasení!“

Elvira? — Ta ve růžovém loubí

sedí, sama růže v poupěti,

s ráje slastí její duch se snoubí

v don Juana bouřném objetí.

„Slyšíš,“ šepce lásky sladkým stonem

a Juana líbá na čelo,

„jednou se zas dole pod balkonem

tomu bláznu vzdychat zachtělo.

Má znít stále v naše objímání

jeho ston jak skřeky havraní?“

A don Juan v sladkém usmívání

k jejím ňadrům hlavu uklání:

„Sladká doňo, slunce mého žití,

moh bych sice ostřím dýky své

komáří to zhasit živobytí,

jež chce zářit v touze mladistvé —

ale jest mi u vás příliš blaze,

než bych znova lezl na balkon,

pak by mně to mohlo přijít draze,

kdybych nový vznítiti měl shon.

Co květ budu vašich líbat líček

a se kochat v ňader vlnění,

vystrčte mu zlatý pantoflíček

skrz balkonu husté mřížení.

A tak oba oblažíte divem,

stejnou budem pláti milostí:

já ve vašich očí lesku snivém,

on v punčošek vašich bělosti.

Libo-li však, ihned ostrou zbraní

na místě mu za vás odpovím!“ —

Doňa retů jeho v pousmání

vějířem se dotkla perlovým.

Vystrčila rychle pantoflíček,

rděla se jak růže v poupěti,

a jak zlatý motýl z jejích líček

lásky sen jim klesl v objetí.

Dole Pedro se skloněnou hlavou

ve strnutí zbožném tiše stál

a výš zíral, půlnocí kde tmavou

pantoflíček jako hvězda plál.

Čarovná noc jižní při měsíčku

obrací již k slunci obličej;

Pedro posud zírá k pantoflíčku —

kde jest ale bílá nožka z něj?!

Ben Akiba

I/

Dávno slunce zašlo, město vmlze leží,

červánků zář matná prchá zjeho věží.

Kbráně poutník mladý volným kráčí krokem,

místa svého mládí kalným hledá okem.

Kolem bledých, přísných tahů obličeje

černá kadeř dlouhá veprstencích spěje.

Ubrány fík starý— zde jej políbila;

deset let již tomu, zda mu věrnou byla?

Upomínky jeho, když se vdumy ztrácí,

vmladosti jih letí jako tažní ptáci.

Vechudobě zrozen poznal žití trudy,

zdrobtů svého pána živ byl, rabín chudý.

Atu blázen zaplál láskou kjeho dceři,

kpurpurové růži na bohatém keři.

Vyhnali jej zdomu— bolest zbyla jemu

apak láska kjeho lidu nešťastnému.

Světem chodil vdumách, zabloudil hnán žalem,

kde vsvé slávy rumech stojí Jeruzalém.

Chodil pouští, lesy, na ruinách sedal,

zbytky minulosti svojich otců hledal.

Zbytky jejich slávy, myšlenek ibludů

jako pilná včela snášel do Talmudu.

Myšlenky nechť duši, cesty tělo tuží,

srdce stejně hoří láskou ktmavé růži.

Myšlenka ta zlatá, jež mu zmládí zbyla;

deset let již tomu— zda mu věrnou byla?

Ptá se, atu slyší tu zvěst neslýchanou:

Dcera Azalova posud není vdanou.

Třikrát vůle otce již ji zasnoubila,

marný hněv islzy— ona stálou byla.

Nosí černé šaty, nepromluví slova

ajmenuje sebe ben Akiby vdova.

Akiba to slyší, šepce slzu voku:

Zda mi bude věrnou ještě deset roků,

než mé velké dílo bude dokonáno? …

Nedomyslil, zmizel, než svitnulo ráno.

II/

Deset roků prchlo— město vmlze leží,

červánků zář matná prchá zjeho věží.

Aj, tu ben Akiba kráčí ku domovu

avsnech mládí svého rozhlíží se znovu.

Vlas již vzkvetlý stříbrem kol skráně se točí,

prorokova vážnost hledí zpřísných očí.

Mnoho zřel izkusil, prošel dávné kraje,

viděl Jehovy kouř stoupat ze Sinaje.

Prošel zemi otců vbádání ahoři

odlibánských cedrů až kRudému moři.

Viděl Egypt, spával mezi obelisky,

tušil, žejest cíle svojí cesty blízký.

Lidstva duch se snesl jednou kjeho loži,

vstoupil vduši jeho jako anděl boží.

Aon poznal lidstva bol autrpení

azasvětil jemu žití své isnění.

Poznal, žeBůh mluvil nejen sIzraelem,

žeduch jeho vane včlověčenstvu celém.

Žekaždý duch lidský vmyšlenek svých květu

hořícím jest keřem, vněmž Bůh mluví ksvětu.

Myšlenky nechť duši, cesty tělo tuží,

srdce stejně hoří láskou ktmavé růži.

Myšlenka to zlatá, jež mu zmládí zbyla—

dvacet let již tomu, zdaž mu věrnou byla?

Ptá se, atu slyší, vdomě žal asváry,

vydědiv svou dceru zemřel Azal starý.

Ona opuštěná, když ji bída hněte,

stříhá vlasy svoje, prsteny znich plete.

Pláče vedne vnoci, nepromluví slova

anazývá sebe ben Akiby vdova.

Akiba to slyší, šepce slzu voku:

Bože, dej mi sílu ještě deset roků!

Dílo mé mne volá tajůplnou mocí!

Nedomluvil, zmizel ještě před půlnocí.

III/

Azas deset roků— město vmlze leží,

červánků zář matná prchá zjeho věží.

Vevšech oknech lampy hoří živým zlatem,

žalmy znějí městem— večer před sabatem.

Aj, tu poutník starý! Ku otčiny prahu

Akiba jde skončit bludnou svoji dráhu.

Jak sníh jeho vlasy, vous jak stříbro bílý,

těžká hlava vsnění ku prsoum se chýlí.

Ale včerném oku stejným leskem hárá

kmilence aklidu láska jeho stará.

Teď svět celý prošel— ukolébky lidí

hledal tajný zákon, který světy řídí.

Viděl starý Bábel, na Gangu byl hostem,

vzjevech noci trávil modlitbou ipostem.

Atu náhle poznal, žeBůh žije vsvětech

jako teplo vslunci, jako vůně vkvětech.

Apříroda celá žedlí vruce boží

jako růže, již si děcko na dlaň vloží.

Ku věčnosti člověk, vlna spěje kmoři,

ale nad oběma slunce lásky hoří.

Teď se opět vrátil— skráň mu starost hnětla,

ale zlatým křídlem sláva před ním letla.

Odvzdálených hranic až krodnému městu

na vítězný pochod změnila mu cestu.

Teď jak veprůvodu ulicemi kráčí,

ajen spatřiti jej zástupy se tlačí.

Došli ksynagoze.— Hle, tu žena sedí,

vmodlitbě se třesou rtové její bledí.

Zrak se kalí slzou, šedivé má vlasy,

na čele ivtazích zbytky dávné krásy.

Ben Akiba stane— sotva oku věří…