Název:

    Temná policejní administrativa a ještě hůř

                          (Soubor  povídek)  

Autorka textu: Marie Pospíšilová  

Autorka ilustrací: Marie Pospíšilová  

Do souboru bylo zařazeno pět povídek, napsaných v různé době. Někdy v nich vystupují stejné postavy a mají buď zcela shodná jména nebo jindy odlišná, přizpůsobená jménům ostatních postav dané povídky.  

Ilustrace jsou malované, kreslené a někdy i fotografické, které mají dokládat, že je pojednáváno o skutečných reáliích, které jsou součástí často z reality převzatých dějů či jejich momentů.

V ději povídek se odráží, čím hlavně se v době jejich psaní či krátce před tím autorka byla nucena ve skutečnosti zabývat, čím ji zklamala česká policie, že jí nepomohla, ba naopak kladla překážky - a to nejen v jejím oboru umělecké historičky, ale i při boji s různými zloději a podvodníky v různých v současnosti oblíbených oblastech jejich zájmu. Někdy se děj povídek trochu překrývá, někdy je podán z trochu jiného úhlu.

1.vydání, nakladatelství a vydavatelství:  

PhDr. Marie Pospíšilová - Galerie Rosemarie, březen 2024

e-kniha, formát PDF     -  ISBN   978-80-909057-8-8

e-kniha, formát EPUB  -  ISBN   978-80-909057-9-5  

Temná policejní administrativa a ještě hůř    

Do souboru bylo vybráno několik povídek, v nichž se policie právě moc kladně neprojevila. Ale není třeba zas tak zoufat, je známé z klasické detektivní literatury, že tak to bylo již v 19. století a tedy nejspíš je po celou dobu existence tohoto orgánu správní moci. A pro lidi je typické, že je sice chyby jiných sužují, znepříjemňují jim život, ale zároveň se jimi rádi baví.

                                                                                                                                                                                                                                                                                                          Casa delle Rose  

Jednoho dne mne překvapil mail, který na mne vykoukl mezi různými obchodními oznámeními o akcích a slevách, vybízejícími mne k utracení peněz, jež navíc momentálně ani nemám, vzali je již jiní. Zapomněli je informovat, že současná situace je jiná než před lety, před soustavným zneužíváním mé tehdejší finanční solventnosti mnohými, v čele se zedníkem Baltazarem Břichem, dvěma Sedláři či Filipem Filutou a četnými dalšími. Mail psala paní, nejspíš dle formulací starší dáma, uhlazených vytříbených způsobů. Psala, že si netroufla rovnou mne rušit telefonátem a chtěla by mne napřed jen co nejstručněji seznámit se svým problémem. Již delší dobu jej řeší, ale dostala se do jakéhosi začarovaného kruhu, z nějž neví, jak ven. A ze zmínek na internetu a také z mých knih a dokonce i obrazů pochopila, že nejspíš mám podobné zážitky, tak možná narozdíl od ní jsem dospěla k nějakému řešení.

V tomto mailu jeho pisatelka, mimochodem velmi zajímavého jména - Rose Violadelpensiero - nebyla konkrétnější. Takže jsem jen pojala podezření, zda se její problémy netýkají něčeho majetkového či prostě, zda nejsou z finanční oblasti, což je něco mne nejvzdálenějšího a také právě proto jsem byla vždy vyhledávanou snadnou obětí obohacení v tom směru. Neuměla jsem se bránit zejména z důvodu, že jsem se odmítala touto problematikou zabývat jako něčím zdržujícím mne od toho, čemu jsem svůj drahocenný čas chtěla plně věnovat. Proto jsem paní odpověděla, že si nejsem jistá zda jí budu moct pomoct, protože se obávám, že její problémy jsou rázu, kde sama se necítím dobře a těmto záležitostem praktického charakteru nerozumím, protože ani nechci rozumět.

Obratem jsem však dostala další mail, kde se paní omlouvala, že asi byla až příliš stručná a že podobně jako já žije ve světě umění a je podobně zaměřená. Přesto se snažila sama ze sledu nepříznivých událostí dostat a nabyla dojmu, že já jsem měla podobnou zkušenost a chtěla by se poradit se mnou, když se dostala do slepé uličky. Její poškození se také napřed týkalo obrazů a pak následně nemovitosti, tedy prožívá nejspíš něco blízkému tomu co znám i já. Podávala trestní oznámení, ale policie nepomohla a když si na rychlé odložení kauz stěžovala u nadřízených orgánů, tak ty zase dle protokolu vracely věc zpět tomu původnímu jako věcně a místně příslušnému. A poté, co se snažila sama bez policie nějak zoufale zachránit, tak dokonce byla obviněna z trestného činu podvodu týmiž policisty, co jí v jejích podáních nepomohli. A dále mne ujišťovala, že by mne mohl zajímat příběh její rodiny a jak se z Itálie dostala na jižní Moravu, kde je právě i ona nemovitost, o níž se jedná. A určitě by mne prý jako uměleckou historičku zaujal i styl nemovitosti, o níž má být okradena a rovněž i vyjímečné obrazy rodinné sbírky.

Když jsem obdržela tento druhý mail, překvapily mne ty shody, s čím se pisatelka setkala, bylo mi to víc než povědomé. Také jsem se trochu zastyděla, že už jsem opravdu velmi odmítavá, stejně jako léta rozmlouvám lidem, aby nežádali pro své obrazy vypracování písemných znaleckých posudků, že to nemá smysl,  přestože před nějakým tím desetiletím jsem v televizních interviewech diváky naopak nadšeně nabádala, že to je základ, co mají ke svým obrazům získat, prostě “bez toho ani ránu”. Stačilo jen nějaké to desetiletí, aby z pozitivního nadšence udělalo skeptického morouse. Takto na mne působilo kontroverzní prostředí kolem obchodu s uměním, plné zášti, závisti a neustálých bojů jednoho proti druhému, kde vlastní umění bylo spíš jen vedlejším prostředkem těchto zápolení, alespoň z mého pohledu.

Následně jsem tedy souhlasila s tím, že přijmu paní u sebe doma a nechám si od ní vyložit, co ji tak v současnosti zaměstnává a sužuje.

Když se přiblížil termín její návštěvy, po celém domě jsem stejnoměrně ubrala z naštosovaných hromad knih a něco z nich pracně v největším proutěném košíku odnosila do velkého ateliéru ve druhém poschodí domu Rosemarie v Řitce u Prahy. Tam jsou k tomu účelu regály po obvodu celé místnosti, odkud lstí a lží vniknuvšími agresory byly před několika lety veškeré knihy úmyslně přemístěny do ostatních poschodí domu a jimi zcela přeplněny až zneobytněny v představě, že mne to přinutí dům opustit, aby jej mohli za mnoho milionů prodat.  Na každém schodě jsem ulevila váze košíku, neseného střídavě vždy v jedné ruce, protože vzhledem k spongioplastice páteře, sestavené ze dvou dílů, spojených uprostřed velkým šroubem, ponechaném jako jediném po dvou dalších reoperacích, kdy ostatní železa byla vyndána, nemohu cokoliv nést oběma rukama před sebou. Nešťastné hromady knih jsem se kvůli svým pohybovým problémům dosud snažila spíš jen na místě dostat do esteticky co nejsnesitelnějších tvarů. Zůstává to dosud jako pozůstatek působení lžidolské společnosti, které jsem byla tehdy jako vhodná oběť předvržena jejich zprostředkovatelkou a jež  se mně snad už řadu let snaží vystěhovat, aby mohla rodinnou nemovitost prodat za spousty milionů.          

Tak nebylo možné dát interiéry domu do stavu, jak bych si  představovala a v jakém byly před útokem lžidolských, ale co se dalo dělat? Nic. A domem se ozval zvonek od branky.  Sice jsem mohla vzít sluchátko domácího telefonu i u schodiště mezi prvním a druhým poschodím, ale předpokládala jsem, že to bude ohlášená návštěva italského původu a že jí následně budu otvírat domovní dveře, takže jsem radši rovnou sestoupila dolů k domovním dveřím, kde jsem se ohlásila a na druhém konci se ozval ženský hlas, který se představil a zeptal, zda je správně u paní doktorky Rosemarie Maceškové. Podala jsem ujištění, že to souhlasí a rovněž pozdravila s vysvětlením, že zabzučím na vrátka pro pěší.  

Když jsem nabyla dojmu, že jsem slyšela cvaknutí otevřených vrátek, přestala jsem tlačit bzučák. Pak jsem otočila klíčem v zámku dveří, dveře pootevřela a začala se vyklánět a vyhlížet návštěvu, abych dala také znamení, že má jít tudy a nikoliv za roh k francouzským dveřím na terasu. Lidi často zmýlí, že tam vidí mírně pootevřené dveře, což je průchod pro obyvatele pokojíku. V současnosti je to trojice ani ne ročních sourozenců - Tří Tygrů. Vzhledově jakoby vypadli z oka předchozímu obyvateli pokojíku, jejich tatínkovi - Mourí, který zemřel těsně před jejich narozením přesně první jarní noc pod koly neznámého auta na Pražské silnici. V pokojíku s Tygry často bývá i jejich maminka Punčoška neboli Punčí, přestože nejspíš má své vlastní páníčky v nedalekém sousedství, ale na měkké dece na gauči v pokojíku ráda lehává. Své děti však plně zanechala u mně. Návštěva zbloudivší do kočičího pokojíku by nejspíš byla překvapena, kam to přišla a hledala by, zda tito kočičí obyvatelé domu pod svou střechou nechávají také dlít někoho z lidského rodu, za nímž přicestovala.  I když toto nejsou jediní zástupci svého druhu v domě. Další, tedy jen dvojčlenná rodina má výsadu obývání ostatního celého domu, včetně ložnice a postele paničky.

Ale návštěvy, tedy také  kurýry s jídlem a jiným, vyhlížím z hlavních domovních dveří, takže se mohou setkat až rovnou přímo jen se mnou. A už jsem paní viděla procházet oblouky pnoucích růží, za nimiž se mírně zarazila, když si na terase všimla pootevřených dveří. Proto jsem na ni radši zavolala: “Tady”, což často tak vyvádím z nerozhodnosti i kurýry. Paní příjemného obličeje se na mne usmála a už se blížila jistým rychlým krokem.

Do přízemní haly si netroufám uvést návštěvy. Ty jsem tam vodila dříve, před zaneřáděním lžidolskými, po jejichž odjezdu tudy nepronikal ani paprsek světla, jak nastlali vše z ateliéru až do stropu. Sice je to už velký rozdíl od toho, co tu způsobili, ale stejně to ještě neodpovídá stavu k přijímání návštěv, jak tomu bylo dříve. Poslední před lžidolskými tady byl soused-právník, kterého jsem sem ale vůbec nezavedla já, nýbrž se sem sám vetřel i v doprovodu velkého slintajícího psa. Hnal se “přímo za nosem”, aniž by jej kdokoliv domem navigoval a tuto svou vlastní neobvyklou aktivitu ještě hlasově doprovodil komentářem: “No vidíte a tady si můžeme sednout”, když bez vyzvání sklesl do jednoho ze dvou rozložitých ušáků z první republiky po dědovi - v evidentním celoživotním zvyku o všem sám rozhodovat a ženy mít k utření prachu či vyvenčení psů. Takže stejně se chová i v domech, kde je cizí, což tedy brzy jakýmsi omylem si začal myslet, že není cizí, rozvedl se a stále vykřikoval, že si mne chce vzít. Nejspíš v domnění, že nežiji s partnerem z důvodu, že čekám na nějakého cizího starce, který nemá nic, co by mi bylo alespoň trochu sympatické, dle něj “nekecající, ale hovořící” a přestože právník, pyšnící se titulem, tak si i svá vlastní podání k soudům nechává psát jiným a navíc jsem asi gerontofil. Jak se v patriarchálních společnostech říkávalo či říká, že to je jen zvyk, že to přijde - nebo tedy pak Maryša Vávru otráví, když ne. Vedle toho měl své cíle, které mi líčil tak, že v podstatě kvůli mně se sem přestěhoval, když údajně na mne získal kontakt v restaurátorském oddělení Národní galerie a byl přesvědčen, že z něj udělám multimilionáře zhodnocením jím vlastněného obrazu, s jehož určením si nikdo nevěděl rady. Ovšem on měl vymyšlenou svou fantaskní teorii a nutil každého k jejímu přijetí, přičemž laikovi by se každý vysmál, ale já jako odborník bych byla nejspíš kriminalizovaná jako nebezpečný podvodník. Navíc jsem nesdílela sousedovo nadšení z kvality obrazu, který mi nestál za to, abych s ním ztrácela víc času, než jsem zprvu pro mne typicky příliš ochotně učinila.

Ateliér s napůl dosud vyprázdněnými regály na knihy a dalšími naskládanými pod nimi, také zatím nebyl vhodný k přijímání návštěv, a proto jsem zvolila střed - tedy uvést paní do prvního poschodí k thonet židličkám u biedermaierovského stolečku v průchozí místnosti, se stěnami vyloženými obrazy. Obrazy zde vyplňují celé plochy zdí, ve stylu historických kabinetů. Tento způsob instalace obrazů byl předmětem sporů, když jsem působila jako vedoucí odborný referent přes obrazy na Pražském hradě a připravovala se nová instalace Obrazárny Pražského hradu. Byla jsem jedinou osobou zastávající tento historický způsob, zatímco architekti se zasazovali o moderní pojetí, kdy divák nemá být rušen jinými obrazy, má se soustředit vždy jen na ten jeden určitý, navíc zavěšený přesně jen ve výši jeho očí. Tam se mi to tedy nepodařilo prosadit, ale doma ve “svém” domě, to tak mohu mít. Svém je momentálně úmyslně v uvozovkách, neboť roky je jako vlastník zapsaná lžidolská společnost, která vyplatila novou hypotéku, vytvořenou zedníkem a jeho kamarádem rok a půl po dokončení dostavby domu, do níž samotné byl vložen dvojnásobek této částky - a celkově si tedy osvojují nemovitost za maličký zlomek její hodnoty. Bohužel jsem po dokončení dostavby byla přemrštěně vstřícná k autorovi těchto prací, což bývá typické pro vážně nemocné invalidy a neodporovala jsem mu v tom, s čím za mnou přišel a nechala jeho známého vytvořit hypotéku, kterou si na můj účet uhradil jakýsi svůj dluh ve statisícových hodnotách, místo abych rok a půl předtím s ním vše ukončila a nedávala mu další možnosti výdělku. Pak nadělal už jen samé škody, než provedl něco, co se mne hluboce dotklo i vzhledem k zemřelým členům rodiny a mně tedy nejbližším lidem, což samozřejmě bylo mimo jeho intelektuální rovinu chápání, tak velmi překvapen skončil před policií a soudy.

K biedermeierovskému stolku jsem k posezení s návštěvou donesla konvici kávy a napečený piškot s ořechem a paní Rose Violadelpensiero mi začala líčit napřed historii své rodiny:

“Naše rodina Violadelpensiero, což tedy zní blízce vašemu příjmení v českém jazyce, paní doktorko,  pochází z Perugie v Umbrii, ve střední Itálii, konkrétně ze středověkého města Gubbio, známého legendou o zachránění obyvatel svatým Františkem z Assisi před velkým zlým vlkem, z nějž se jeho vlivem stalo hodné zvíře, v poklidu poté dožívající ve městě. V 19. století se hodně v Itálii rodiny snažily živit pěstováním morušovníků a bource morušového a zhodnocovaly pak kokony, které buď odevzdávaly nebo z nich přímo skaly hedvábnou přízi. Ale v Itálii to tehdy bylo těžké živobytí, tak někdy na přelomu 60. a 70. let 19. století se praděd rozhodl odejít do hlavního města Rakousko-Uherského mocnářství, do Vídně. Měl už dlouho sen ve velkém moderním městě založit krejčovský módní salon. Jak byl zvyklý, chtěl i nadále pěstovat morušovníky, skát přízi a zpracovávat si vlastní hedvábí. To ale samozřejmě ve městě jako byla Vídeň, nebylo tak realizovatelné. Zatím tam měli jen malý byt. Proto se rozhlížel po bydlení na venkově a z Vídně to nebylo daleko na jižní Moravu, kde objevil  ke koupi velmi levný starý statek v maličké lokalitě s názvem Rosenbrod. Starý statek začal přestavovat za účelem rodinného sídla ve stylu italské renesanční vily.”

“Ano, přesně tak. Sice pár případů vlivu renesančních vil na tehdejší středoevropskou architekturu se vyskytuje, ale velmi sporadicky, trochu víc je asi v městech. Navíc praděd skutečně přišel z Itálie, takže si z ní přinesl i mnoho jiného - jako sad morušovníků. Jak se tak u vás paní doktorko rozhlížím, tak třeba dlaždice na podlahách tam máme podobné.”

“U nás ten vzor dlaždic nazvali Gobelino a v koupelně, kuchyňkém koutě a všude kde jsou dlaždice na zdech, tak to je zase římská antika Tito, veškeré dveře v domě a kuchyňské skříňky jsou bílé Antik a kliky na dveřích jsou mosazné Amadeo.”

“Přesně tak podobně praděd zařizoval stavbu v Rosenbrodu, která byla nazvána Casa delle Rose.”

Začala jsem se zabývat obrazy, abych věděla, co se mi podaří a kolik budu muset půjčit. Internetem jsem se různě dotazovala, posílala fotografie obrazů. Důsledek byl, že u mne jednou nečekaně kdosi zazvonil. Představil se jako Sedlář.” A tu se paní Rose zarazila, jak spatřila mou reakci:

“Takže dle posudku toho profesora měl obraz být autentickým dílem Leonarda da Vinciho? To by ovšem musela být obrovská hodnota.”

Franz a Kafka

Jen kočky vědí, ale nepovědí

   Lipany                  

    Trable českého aristokrata s četnictvem

Epilog: