DEVNEY PERRY

ŠAŠEK

Série CLIFTON FORGE

díl 5.

Copyright © 2021 FALLEN JESTER by Devney Perry LLC

This edition is published by arrangement

with ALLIANCE RIGHTS AGENCY c/o Devney Perry

Cover design © Hang Le

Translation © Žaneta Ziecinová, 2024

Original English title: FALLEN JESTER

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-616-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-617-2 (mobi)

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

PROLOG

cassandra

Betsy.

Nechvalně proslulá motorkářská putyka.

Tucetkrát jsem kolem ní projížděla. Stokrát. Tisíckrát. Ale dnes večer jsem poprvé vstoupila dovnitř.

Nejprve mě přes nos praštil zápach – potu, piva a cigaretového kouře. Potom mě zarazilo horko, jako když se vyvalí žár z pece. A hudba mi trhala uši, ale tu jsem alespoň očekávala. Dunění tvrdého rocku bylo slyšet až na parkoviště. Vešly jsme dovnitř a pohltila nás masa těl, všudypřítomný hluk mi vibroval až v kostech.

„Tohle místo je super!“ křikla Olivie přes muziku. Její úsměv – který se jí trvale usadil ve tváři už od chvíle, kdy jsme se odpoledne začaly zkrášlovat – se teď roztáhl od ucha k uchu. „Juchů! Jdeme k baru.“

„Ještě nejsme v baru?“

„Cože?“ přiložila si dlaň k uchu.

„Říkám, my ještě nejsme v baru?“

„Cože?“ Naklonila se tak blízko, až jsem ucítila z jejího dechu skořici ze žvýkačky, kterou si vzala v autě.

„Ale nic,“ mávla jsem nad tím rukou.

„Tak pojď!“ Popadla mě za zápěstí, táhla mě tlačenicí a obcházela tančící, popíjející a vrávorající lidi.

Došla k baru a vecpala se mezi dva starší muže, kteří seděli na barových židlích. Oba měli šedé vousy, jeden z nich dokonce tak dlouhé, že se dotýkaly baru.

Objevil se barman a mávl na Olivii, aby přistoupila blíž. Jakmile se postavila na špičky, aby mu odříkala naši objednávku, zíral jí přímo do výstřihu.

Obrátila jsem oči v sloup. Učí se snad barmani tento trik už ve škole? Bylo to do očí bijící stejně jako neonové světlo ve tvaru nahé ženy nad dámskými toaletami. Ne že by Olivii vadilo, když chlapi obdivují její prsa. Jejím cílem bylo zapařit – což znamenalo vyspat se s někým – a já jsem byla její nepříliš ochotný komplic. Této roli jsem se obvykle vyhýbala, protože naše spolubydlící s ní do univerzitních barů v Missoule chodily velice rády, samy tam totiž hledaly povyražení na jednu noc. Ale protože teď jsme byly v mém rodném městě, v Clifton Forge v Montaně, mohla tím trápit jenom mě.

Olivie dřela i žila naplno. Po týdnu stráveném v učebně a v knihovně se v pátek a v sobotu potřebovala uvolnit. Opít se a zapíchat si. Tohle heslo razila na vysoké škole už pár let.

Takové idiotské prohlášení, navíc z úst jedné z nejchytřejších holek, co jsem znala. Ale Olivie byla přeborník ve skrývání své inteligence před světem, obzvláště o večerech podobných tomu dnešnímu. Pokud jsme se nenacházely na půdě kampusu, o škole téměř nikdy nemluvila. Když se jí chlap zeptal, co dělá, vyhnula se odpovědi. Nikdy se nevychloubala, že bude mít magisterský titul, ani že je v našem studijním programu považována za jednu z nejlepších.

Olivie se domnívala, že inteligentní ženy nejsou pro muže atraktivní. Možná měla pravdu. Mně nedělalo problémy bavit se o škole a nedalo se říct, že by za mými dveřmi stály zástupy mužů zvoucích mě na rande.

Ačkoli, jestli chtěla někoho ulovit v Betsy, téma školy by mi mohlo pomoct odehnat ty ztroskotance pryč.

Vtom do mě vrazil chlap se skelnýma očima. „Pparrrdon,“ zadrmolil. Zvedl ruku, aby získal rovnováhu, a chtěl mi ji položit na rameno. Ale minul, narazil do mě svým tlustým pivním břichem a jeho stejně tlustá ruka přistála na mém ňadru.

„Nesahat!“ setřásla jsem ho.

Stáhl ruku, hlava mu poskakovala na příliš silném krku a chtěl odejít, cestou však vrazil do další nic netušící ženy, která stála po levé straně.

Když po ní sáhl, jen se zasmála, objala ho a štípla ho do rudých tváří, jako by byli nejlepší kamarádi.

Ta žena sem patřila.

Já rozhodně ne.

Tento víkend jsem se měla učit. S Olivií jsme ráno naložily knihy a notebooky a vyrazily z Missouly do Clifton Forge, abychom mohly strávit klidný víkend při práci, aniž by nás rozptyloval hluk našich spolubydlících.

Mí rodiče odjeli na jedno ze svých pravidelných letních kempovacích dobrodružství. Od konce května až do pozdního podzimu jezdívali do hor, pokud jim to počasí umožňovalo. Kempování byl jejich únik z reality.

Bože, teď bych za únik dala cokoli. Proč jsem sem lezla? Proč jsem se sakra nechala do něčeho takového dotlačit? Nesnášela jsem zpocené cizí chlapy, kteří se o mě otírali. Nesnášela jsem muže se všetečnýma rukama a nenáviděla jsem hlučné a ošuntělé bary.

V Missoule se holkám dařilo mě vytáhnout ven pouze v sobotu večer, a to s tím, že půjdeme do baru, kde nalévají místní víno nebo martini. Jakmile chtěly pokračovat do klubu, zavolala jsem si taxi a odjela domů. Jak říkal můj táta, po jedenácté hodině se nic dobrého nestává.

Teď bylo třináct minut po jedenácté a táta měl, jako obvykle, pravdu.

„Tady,“ Olivie se otočila od baru se dvěma láhvemi piva v rukou.

Jednu jsem si vzala, přiťukly jsme si a s vykulenýma očima jsem sledovala, jak do sebe polovinu láhve naráz obrátila.

Usmívala se čím dál víc. „Miluju tohle místo.“

„Vážně?“

„No jo. Je tu zábava! Odvaž se trochu, Cass. Užijeme si to.“ Vzhlédla a všechno si prohlížela.

Na tmavých zdech visely neonové pivní nápisy. V rohu stál jukebox a světla blikala v rytmu hudby. Nad jukeboxem visely jelení parohy a na nich podprsenky.

Za barem se nacházely police s tvrdým alkoholem. Dva barmani, oba vysocí a udělaní, vyřizovali objednávky zákazníků. Změnila se písnička a během krátké odmlky byly slyšet rány z kulečníku.

„Porozhlédneme se tu.“ Olivie musela tušit, že nechci, protože mě popadla za zápěstí a táhla mě ke kulečníkovému stolu. Neustále však po očku sledovala bar a toho barmana, který si ji předtím prohlížel.

Pokud by za hodinu byla ještě se mnou, divila bych se. Bude opilá a zapíchá si, a na mě se vykašle. „Skvělá zábava.“

Přes tu hudbu mě neslyšela.

Zatraceně. Vážně jsem jí měla odmítnout.

Olivie přišla se svým skvělým plánem na večer v baru už po dvou hodinách studia u jídelního stolu u mých rodičů. Pouhé dvě hodiny a už byla celá nesvá. Já jsem chtěla pohnout s prací, objednat si pizzu a schoulit se na gauč k filmovému maratonu. Olivie ne. Chtěla po mně, abych jí ukázala Clifton Forge.

Tak jsem jí provezla po městě, domnívala jsem se, že se po krátké projížďce po Hlavní třídě vrátíme domů a ona se zabere do práce.

Chyba.

Cestou zahlédla Betsy a bombardovala mě otázkami ohledně tohoto baru a řady motorek zaparkovaných před ním. Měla jsem tušit, že tam dnes večer skončíme. Jakmile se Olivii objevila v oku party jiskra, nedalo se jí to vymluvit.

Použila svá kouzla a přesvědčila mě, že po přestávce budu mnohem výkonnější. Pracovala jsem tvrdě – skutečně tvrdě. Do hlavy mi nasadila brouka v podobě slov jako vyhoření a mentální blok a varovala mě před studenty, kteří se z toho nikdy nedostali.

Byla jsem vyhořelá? Možná. Možná ne. Ale pochyby, které ve mně vyvolala, mě dostatečně vyděsily, abych souhlasila.

Takže jsme se zastavily v jednom místním obchodě s oblečením. Ona si koupila černý upnutý top, který měla nyní na sobě. Já jsem objevila nachový živůtek zdobený krajkou, Olivie tvrdila, že v něm moje měděné vlasy vypadají jako ohnivé plameny.

Lichotnice jedna, měla mě v hrsti jako šachovou figurku.

Po nákupech jsme se prošly městem a zastavily se na rychlou večeři. Potom jsme se vrátily domů a Olivie mi v koupelně hodinu česala vlasy a líčila mě.

Možná jsem s návštěvou Betsy souhlasila, protože ze mě udělala ženu. Sexy ženu.

Zdědila jsem matčiny jemné, mladické rysy a kaštanové vlasy, které jsem obvykle nosila v culíku. Kdykoli jsem si chtěla v obchodě koupit víno, prodavači si mysleli, že můj občanský průkaz je padělek. Ve svých čtyřiadvaceti letech jsem se klidně mohla vydávat za druhačku ze střední školy.

Ale dnes večer jsem byla ženou. Dospělou ženou, která nebyla tak úplně ve svém živlu.

„Zkusíme si zabrat židle na baru, až odejdou,“ křikla mi Olivie do ucha a tváří se dotkla mojí. A kývla hlavou na dvě ženy, které byly oblečené ještě spořeji než my dvě, měly topy s odhalenými břichy a minisukně.

Chichotaly se, a zatímco čekaly na své objednávky, vrhaly pohledy za nás, směrem ke kulečníkovým stolům.

Otočila jsem se, zajímalo mě, na co zírají, a rázem se mi zatajil dech.

Tin Gypsies.

Bývalý motorkářský klub byl ve Clifton Forge stejně nechvalně proslulý jako Betsy. A jeho členové také.

„Páni,“ vypískla Olivie. „To jsou oni? Ti motorkáři, cos mi o nich vyprávěla?“

„Jo,“ šťouchla jsem ji do žeber a kývla směrem k židlím, které se uvolnily, poté co ty dvě ženy před námi obdržely své nápoje a odešly. Ale už jsem nedokázala odlákat její pozornost.

Když se posadila, nedívala se k baru, ani na barmana. Ne, teď pozorovala kulečníkový stůl.

Následovala jsem její pohled – upřeně propichovala očima svůj cíl. A ten upíral zrak zpátky k ní.

„Neslyšela jsi, co jsem ti říkala?“ zeptala jsem se. „Jsou to známé firmy.“

„Skvěle. Takže orgasmus mám jistej.“

„Olivie…“

Už byla pryč, zmizela v davu a vynořila se vedle samotného Emmetta Stonea.

Vykašlala se na mě. V rekordním čase. Otočila jsem se k baru a ke svému pivu.

Ani jsem se na ni nemohla zlobit. Jistě, Tin Gypsies předcházela pověst sukničkářů a zločinců, ale také byli neuvěřitelně sexy. Jeden konkrétní hrál v mých pubertálních fantaziích zásadní roli, když jsem ještě bydlela v Clifton Forge a vídala ho jezdit po městě na motorce.

Ale já jsem nebyla jako Olivie. Jí stačilo navázat s mužem oční kontakt a měla ho na háčku. Takže jsem byla odsouzená tam sedět s pivem, které mi nechutnalo a přát si, abych nebyla tak tuctová.

„Proč jsem tak nudná?“ Chtěla bych být zajímavá. Vážně. Já jen… Olivie mi řekla, abych se uvolnila, ale pravdou bylo, že jsem neměla tušení jak.

„Nudná?“ ozval se vedle mě hluboký, drsný hlas, z něhož mě zamrazilo v zádech. „Nee. Nejsi nudná. S takovejma vlasama to snad ani nejde.“

Zastavilo se mi srdce.

Protože se na prázdnou židli po Olivii vyhoupl Leo Winter.

Ten Leo Winter.

Nejspíš nejhezčí muž na zemi. Měl rozcuchané blond vlasy, zelenošedé oči a ďábelský úsměv, který zapaloval kalhotky.

Leo Winter.

Bývalý člen motorkářského klubu.

Současný playboy.

Podle mě by se na cliftonforgeské střední škole nenašla v poslední dekádě jediná studentka, která by alespoň jednou či dvakrát nesnila o Leovi. Když kolem vás projel ulicí na svém harleyi, musela jste zírat. Když se zastavil na benzínce natankovat, musela jste také zastavit a pořádně si ho prohlédnout, přestože jste měla plnou nádrž. Jedna moje kamarádka ho sledovala šest uliček v supermarketu a vyfotila během toho více než padesát fotek.

Byl starší a nedosažitelný. Darebák, jehož všechny holky toužily zkrotit. Legenda.

Legenda, která se vyjadřovala velice jasně o tom, že si s malýma holkama nic nezačíná.

Ale žen měl požehnaně. Byla jsem si jistá, že tuhle část své reputace si vysloužil oprávněně.

Sex-appeal z něj vyzařoval naprosto přirozeným způsobem, obtáčel se kolem něho společně s barevným tetováním, které zdobilo jeho silné paže. Bílé tričko se mu napínalo kolem širokého hrudníku a dávalo vyniknout vypracovaným svalům na jeho zádech. V obnošených, úzkých džínách, které měl vsunuté do ošoupaných motorkářských bot, byla patrná jeho mohutná stehna.

Jen samotný způsob, jakým se posadil na barovou stoličku, vyjadřoval naprostou pohodu a klid… A jak byl vysoký. Dokonce i v sedě se nade mnou tyčil. Nedalo se na něj nezírat, zatímco se uveleboval, opřel se předloktím o bar a jednou rukou si přiložil světle hnědou láhev od piva ke svým hříšným rtům.

Nepromluvil. Ani se na mě nepodíval. Jen tam tak seděl, nenuceně popíjel pivo a pozoroval barmany, jak míchají nápoje.

Měla bych něco udělat? Něco říct? Protože mi právě vyschlo v ústech. Nikdy v životě jsem neseděla takhle blízko tak oslnivě atraktivnímu muži. Flirtování bylo Oliviino pole působnosti, ne moje.

Nebo nejspíš…

Nejspíš jsem se ani nenacházela ve spektru zájmu Lea Wintera. Možná se tu posadil jen proto, že to místo bylo prázdné.

Au. Tento muž hledal dostupnou ženu, zatímco já jsem vypadala jako vyparáděná puberťačka.

„Heeeej, tyyyy.“ O ruku se mi otřelo něčí břicho, což znamenalo, že Břicháč byl zpět. Opřel se o bar vedle mě. Potom si na prst obtočil pramen mých vlasů. „Zrzko.“

„Nezapomeň, co jsem ti řekla!“ plácla jsem ho přes tlusté prsty. „Nesahat!“

„Líbíš se mi, zrzko,“ zadrmolil.

„Jak originální,“ odsekla jsem, odsunula se na stoličce co nejvíce k druhé straně a dlouze si lokla piva.

S Olivií jsme do baru přijely mým autem, plánovaly jsme, že pokud bychom více pily, vzaly bychom si domů taxi. Což ovšem nebude třeba, protože pokud se do pěti minut nevrátí, vypadnu odsud. Může si taxi zavolat sama, nebo ji Emmett do domu mých rodičů odveze.

„Jak se menuješ?“

Ignorovala jsem ho.

„Zrzka. Budu ti prostě říkat Zrzka.“

Fuj. Odsunula jsem pivo s tím, že odtamtud zmizím, ale Leův klidný hlas mě zastavil.

„Vysmahni, Bobby. Vyrušuješ.“

Vážně? Při čem přesně vyrušoval?

Bobby se bez dalšího slova vypařil. Volné místo na baru vedle mě ihned zaujala žena, která se přese mě dívala na Lea. Ale on jí nevěnoval sebemenší pozornost.

Pootočil hlavu a změřil si pohledem můj profil, svůdně a pomalu, jako když se slunce pohybuje odpolední oblohou.

Sakra. Dýchej, Cass.

„Jak ti budeme říkat?“ zeptal se s velice zvláštním zabarvením hlasu, které mi proniklo až do morku kostí.

„J-jak to myslíš?“ A kruci. Koktání. Vážně? Stala jsem se prokazatelně nejtrapnější holkou v tomhle baru.

„Přezdívkou. Nebudu ti říkat Zrzko. Co třeba,“ lusknul prsty, „Zápalka?“

Jinému muži bych se vysmála. Ale ta přezdívka byla tak žhavá a smyslná. Zrudly mi tváře a bránila jsem se holčičímu zachichotání. „Já, ehm…, si s ohněm moc nezahrávám. Jsem nudná, vzpomínáš?“

Usmál se. „Možná jsi jenom nepotkala nikoho, kdo by věděl, jak tě zapálit.“

V hlavě mi začala houkat siréna: Nebezpečí, nebezpečí. Ten chlap je jiná liga. Ale já jsem se vydala v Oliviiných šlépějích a sirénu vypla.

Dnes večer jsem nebyla šprtka. Hodná holka, která má ráda staré knihy a chodí včas do postele. Dnes večer jsem nebyla holka, která dělá to, co se od ní očekává. Pro dnešní večer jsem se stala ženou, jíž došlo, že má své fantazie na dosah ruky a natáhla se pro ně.

„A jak bys mě zapálil ty?“ Nějakým zázrakem jsem měla klidný hlas.

Leo se naklonil blíž a jeho pronikavé, světlé oči potemněly. „Jazykem.“

KAPITOLA 1

CASSANDRA

O šest týdnů později…

„Ahoj, to jsem já,“ ozvala se z hlasové schránky Olivie. „Říkaly jsme si, že bychom si dneska večer zašly na pár piv do toho nového pivovaru, takže tě upozorňujeme pět hodin předem. O víkendu jsi vůbec nevylezla z knihovny. Přišla jsi včera večer vlastně domů? Zaklapni knížky. Pojeď se domů trochu prospat a připrav se na pořádnou zábavu.“

Zastrčila jsem telefon do kapsy a zírala skrz skleněnou výplň dveří ven na příjezdovou cestu.

Olivie nevěděla, že jsem byla ve Clifton Forge. Neřekla jsem jí, ani nikomu jinému, že jsem včera ještě před rozedněním z Missouly odjela. Myslela si, že se učím, ale ve skutečnosti se můj život obrátil vzhůru nohama, takže jsem odjela domů.

Před kamarádkami jsem toho poslední dobou skrývala hodně. Jako například to, že mě unesl motorkářský gang a držel mě jako rukojmí. A také, že podle těhotenského testu, který jsem si udělala před třemi dny, jsem s tím grázlem otěhotněla.

„Cassie?“

Trhla jsem sebou, matčin hlas mě vylekal, takže jsem se otočila ode dveří, u nichž jsem stála dobrých deset minut. Zasekla jsem se.

„Myslela jsem, že už jsi odjela,“ řekla máma a otírala si ruce do utěrky na nádobí.

„Zapomněla jsem notebook.“ Zvedla jsem předmět, který jsem držela v ruce. Nezapomněla jsem ho, ale nechtěla jsem přiznat, že odejít z domu a přejít po příjezdové cestě, mě v těchto dnech stálo veškerou odvahu, co jsem měla.

„Zlato, klidně nám řekni a my tě doprovodíme.“ Přistoupila blíž. Co se týkalo vyčenichání lži, byla máma jako policejní pes.

„Jsem v pohodě.“ Pokud v pohodě znamená vyděšená, ponížená a ztrápená.

Byl zázrak, že jsem vůbec stála na nohou. Nejraději bych se schoulila do klubíčka a zůstala navždycky v posteli.

„Mrzí mě, že se včera ta grilovačka nepovedla.“ Položila mi ruku na paži a naznačila, že ji mám obejmout a já jsem jí, jako již milionkrát předtím, padla do náruče.

Matčina objetí uměla zázraky. Cítila jsem se v nich bezpečně a milovaně. Díky nim a také těm od táty jsem neležela někde v bezvědomí, ani se neutápěla v nikdy nekončících slzách.

„Proč nezůstaneš doma a neodpočineš si?“ zeptala se. „Můžeš se celý den dívat z gauče na filmy. Já zajedu do obchodu a koupím ingredience na ten špenátový dip s artyčoky, který máš tak ráda.“

Zvedl se mi žaludek. Při zmínění artyčoků hrozilo, že budu muset běžet do koupelny na další schůzku se záchodovou mísou. „Nechám filmy na později. Myslím, že by mi prospělo, kdybych na chvíli vypadla z domu.“

Cesta do kavárny byla zkouška. Dávala jsem si výzvy v podobě obvyklých činností. Abych si dokázala, že mě ten parchant, který mě unesl přímo z této příjezdové cesty, neporazí.

„Dobře.“ Máma mě pohladila po zádech a potom mě pustila. „Jsem tu, kdyby sis chtěla promluvit.“

V jejím hlasu jsem zaznamenala prosbu, tu samou, kterou měla v hlase od mého únosu. Ale já jsem o tom dni mluvit nechtěla, a o svém těhotenství také ne. Prozatím.

Ne dokud to sama nezpracuji.

Máma obvykle musela poslouchat všechny moje nářky a starosti. Když jsem se potřebovala vypovídat ohledně učení ve škole, profesorovi nebo spolužákovi, volala jsem mámě. Když jsem se radovala z dobré známky, volala jsem mámě. Když jsem svírala v ruce pozitivní těhotenský test ve svém bytě v Missoule, volala jsem mámě.

Ale ten únos… O něm jsem ještě nebyla schopná mluvit. Ne s ní. Její bedra unesou hodně, ale takovou náloží jsem ji nemohla zatížit.

Kromě toho, těhotenství bylo až dost. Prozatím jsem se hodlala soustředit na tohle.

Otce mého dítěte naštěstí nebylo vůbec těžké najít. Připravovala jsem se, že zajedu do Betsy a poptám se po Leovi. Ale ukázalo se, že stačilo přejít silnici.

„Myslíš, že se někdy přestanu cítit trapně?“ špitla jsem.

„Ach, Cassie.“ Matčin výraz zjihl.

„Cítím se tak hloupě, mami. Chci říct…, bezpečný sex není žádná věda.“

„A ty se nerada cítíš hloupě.“

Víc než cokoli na světě jsem nesnášela, když jsem byla za blbce.

A Leo Winter ze mě blbce udělal.

Ušetřila jsem mámu detailů, ale věděla, že jsem se o tom víkendu, kdy jsme se sem s Olivií přijely učit, vyspala s klukem z města. Přiznala jsem se, že jsme šly do Betsy, a přestože se to snažila skrýt, zahlédla jsem v její tváři náznak zklamání. Potom se mě zeptala na otce.

Nebýt toho únosu, ihned bych jí o Leovi řekla.

Ale…

Leo byl Tin Gypsy.

Takže prozatím zůstával mým tajemstvím.

Po únosu táta zuřil vzteky vůči každému, kdo kolem projel na motorce. I starší páry na rekreační projížďce nyní považoval za kriminálníky. Mí únosci patřili k Arrowheadským Warriorům – nechvalně proslulému gangu z Ashtonu, města vzdáleného tři hodiny jízdy od Clifton Forge – avšak mí rodiče je od Tin Gypsies nedokázali odlišit. Vinili je, že zavlekli problémy až do naší ulice.

A v tom se úplně nemýlili, ačkoli jsem nechtěla, aby cítili nějakou zlost vůči Scarlett.

Ona mě do té pohromy neuvrhla schválně.

Warrioři přijeli do Clifton Forge, protože ji hledali. Ukrývala se naproti přes ulici, v domě velitele místní policie. Důvody, proč opustila Lukův dům, jsem si pamatovala jen mlhavě, ale když vyšla ze vstupních dveří, já jsem stála na příjezdové cestě, protože jsem právě přijela domů na další studijní víkend – tentokrát bez Olivie.

Warrioři Scarlett sebrali a já jsem se zkrátka nacházela ve špatnou dobu na špatném místě. Než jsem stihla zavolat policii, unesli mě také.

Nebyla to její vina. Nebyla to Leova vina.

Byla to moje vina.

Neměla jsem do té Betsy vůbec chodit.

„Jedna chyba, mami. Jedna. A moje budoucnost je v troskách. Co jsem si myslela?“

„Zlatíčko, tvoje budoucnost není v troskách. Můžeš chodit do školy a zároveň mít dítě. Podzimní semestr končí o Vánocích. Na jaře si můžeš dát volno a až se miminko narodí, pomůžeme ti. Přestěhujeme se do Missouly, pokud bude třeba.“

„Ne,“ povzdechla jsem si. „Nemůžu po vás chtít, abyste se přestěhovali. Máte Clifton Forge rádi. Jste tu doma.“

Oba mí rodiče tu vyrostli. Chodili spolu už na střední škole a nikdy jsem je neslyšela, že by mluvili o stěhování někam jinam.

Kromě toho tu žil i Leo. Pokud by se chtěl podílet na výchově dítěte, nebylo by lepší, kdybychom bydleli ve stejném městě?

Tohle bylo velké kdyby, obzvláště po včerejší konfrontaci.

Vážně jsem na to grilování neměla chodit.

„Tebe milujeme víc.“ Máma se dotkla pramene mých vlasů, jejichž měděná barva byla téměř shodná s její.

„Já vás taky miluju. Musím jít.“ Zvedla jsem notebook, narovnala záda a otočila se ke dveřím.

Otočit klikou jsem zvládla jenom proto, že stála za mnou. Potom jsem, pěkně krok za krokem, vyšla ven z domu. Byl krásný letní den, slunce jasně zářilo a trávníky se zelenaly. Ulicí se nesl křik hrajících si děti. O tři domy vedle zastavilo u chodníku Subaru Outback a vystoupila z něj rodina, všichni ve svátečním nedělním oblečení.

Svírala jsem klíčky od auta v ruce a rozhlížela se po chodníku po jakékoli známce nebezpečí. Točila se mi hlava. Zhluboka jsem se nadechla a zadržela v plicích svěží vzduch, který voněl po čerstvě posečené trávě.

Je to v pořádku. Tahle ulice byla bezpečná. Nutila jsem se pokračovat v chůzi a očima jsem upřeně sledovala modrou barvu svého auta. Nedívej se tam!

Podívala jsem se.

Nejprve na místo, kde mě Warrioři vstrčili do zadní části dodávky. A potom k domu Luka a Scarlett.

Když jsem včera dorazila domů, Scarlett mi napsala a pozvala mě k nim na grilování. Vyhýbala jsem se jí od našeho únosu a cítila jsem se kvůli tomu provinile, takže jsem souhlasila. Koneckonců, pokud jsem se sem měla přestěhovat, nemohla jsem se jí vyhýbat věčně.

Tak příšerně jsem se obávala přejít ulici, že ji znovu spatřím, že jsem si ani nevšimla Leovy motorky, která stála před domem a házela na slunci červené a oranžové odlesky.

Dnes jsem se raději pořádně rozhlédla, ale nikde jsem ji neviděla.

Bylo to tak nejlepší. S Leem jsme si museli promluvit, ačkoli bych tentokrát upřednostnila hovor bez nadávek a křiku. Potřebovala jsem plán, proto jsem si s sebou vzala svůj notebook.

Vsunula jsem si ho do podpaží, odemkla auto, ale když jsem otevřela dveře, nebyly to jediné dveře, které se v tu chvíli otevřely.

Ze svých vstupních dveří vyšla Scarlett a za ní Luke, ostražitý a ve střehu.

„Cass!“ Zamávala mi Scarlett a přeběhla dvorek a ulici.

„Ahoj.“ Odhodila jsem notebook a klíče na sedadlo Toyoty, kterou jsem dostala od rodičů jako dárek za maturitu. Donedávna jsem to auto milovala.

Mým rodičům by zlomilo srdce, kdyby se dozvěděli, že Warrioři jejich dárek zničili. Prodat ji nepřicházelo v úvahu, protože bych neměla peníze na lepší, a kdybych si koupila nějaké horší auto, došlo by jim, že něco není v pořádku.

Další tajemství. Další symptom.

„Ahoj,“ usmála se na mě Scarlett a zastrčila si pramen svých dlouhých blond vlasů za ucho.

Luke postával u jejich vstupních dveří a hlídkoval. Bylo od něj hezké, že ji tak ochraňoval. A byla jsem ráda, že nejsem jediná, kdo se bojí přejít přes příjezdovou cestu.

„Za ten včerejšek se moc, moc omlouvám,“ řekla.

„To je v pořádku. Jak bys to mohla tušit?“

„Není to v pořádku. Leo se choval jako debil.“

Ano, to ano. „Slyšeli jste všechno?“

„Ehm…,“ zakřenila se a přikývla.

„Výborně,“ zamumlala jsem. Přesná slova, která jsem včera křičela, jsem si už nepamatovala, ale vzpomínala jsem si, že jsem ho nazvala hajzlem a řekla mu, že mi zničil život. Kdy to ponížení skončí? „Nejsem na to zrovna hrdá.“

„Vůbec se tím netrap,“ smutně se na mě pousmála. „Vážně. Jenom jsi na něj reagovala. Navíc, každý má nárok se čas od času přestat ovládat.“

„No, já jsem se rozhodně neovládala.“ Pro ženu, která si zakládá na tom, že je neustále vcelku vyrovnaná, byl včerejšek projevem naprostého emočního chaosu.

To grilování byla pohroma. Nejprve jsem Scarlett plakala na rameni. Možná to bylo pouze tím, že jsem uviděla její tvář, možná to na mě celé dolehlo naráz, ale když jsem prošla jejich dveřmi, najednou mi z očí vytryskly slzy. Zachovala se vlídně a nechala mě vyplakat, načež jsem na ni vychrlila, že jsem těhotná.

Z toho bych se vzpamatovala, jenže po chvíli se ve dveřích na terasu objevil Leo.

Ten křehký klid, který jsem stěží nabyla, se rázem rozpadl na prach.

Alespoň mě poznal. To byl jediný záblesk naděje. Ano, zapomněl sice moje jméno – nebo jsem mu ho tu noc v Betsy neřekla? Nespojil si, že to já jsem byla unesena společně se Scarlett. Ale poznal moji tvář. To muselo něco znamenat, že ano?

Požádala jsem ho o chvilku jeho času a bez nějakých cavyků jsem mu vyklopila, že jsem těhotná.

Nazval mě zasranou lhářkou.

Náš rozhovor dál pokračoval od desíti k pěti až do epického výbuchu, kdy rozzuřeně vypálil z domu, odjel na své motorce pryč a já jsem se vrátila domů.

„Omlouvám se,“ zopakovala Scarlett.

„Neomlouvej se.“

„Neznám Lea příliš dobře, ale všichni říkají, že se takhle obvykle nechová. Jako debil.“

„To ho neospravedlňuje.“

„Ne, to ne.“

Dokonce i poté, co mě nazval lhářkou, jsem se snažila zůstat klidná. Připomněla jsem mu, že se jmenuju Cassandra Clineová a že jsme se spolu před šesti týdny vyspali.

Zíral na mě, jako bych byla jen jednou z mnoha jeho snadno zapomenutelných povyražení. Což jsem nejspíš byla. Takže jsem zašla do detailů a prudce se červenala, když jsem mu připomínala podrobnosti naší noci v Betsy a doufala, že zažehnu víc než jen matné vzpomínky.

Řekla jsem mu, jak jsme si povídali, dokud jsme nedopili pivo. Jak mě vzal za ruku a odvedl na parkoviště. Jak mě opřel o auto a opíchal.

„Vyber si auto, Zápalko.“

„Cože?“ chichotala jsem se.

„Vyber si auto.“

„Proč?“

„Prostě si jedno vyber.“

Přejela jsem pohledem po parkovišti. Do oka mě praštilo černé sportovní auto v zadní řadě, které bylo tak nablýskané, že se v jeho laku odrážela oranžová a modrá světla z neonového nápisu s názvem baru. „Tamhle to.“

Opřel mě o něj a ošukal mě. Pod rouškou tmy, kde na nás mohl každý, kdo vyšel z baru, narazit, jsem mu to dovolila. Potom jsme nasedli do mého auta a já jsem nás, podle jeho instrukcí, dovezla do jeho domu, kde jsme zbytek noci strávili u něj v posteli. Ráno jsem odjela brzy a cestou vyzvedla Olivii u Emmetta.

Avšak bez ohledu na to, kolik podrobností jsem mu teď vpálila, se Leo vzpíral a přísahal, že použil ochranu. Že to dítě nemůže být jeho a že bych si to měla ověřit u ostatních chlapů, se kterými jsem se vyspala.

Od té chvíle naše konverzace nabrala rychlý spád.

Vždyť mě prakticky nazval kurvou.

A já jsem ho zcela určitě nazvala grázlem.

Za celý život mi nikdo nikdy neřekl, že jsem děvka. Alespoň ne do obličeje. A já jsem zase nikomu neřekla, ať se usmaží v pekle.

Včerejšek byl plný nejhorších poprvé.

„Zkrátka, mně… je to vážně líto,“ dodala Scarlett.

„Nemusíš se pořád omlouvat. Není to tvoje vina.“

„Kéž bychom si včera stihly promluvit. Říkala jsi, že odcházíš ze školy a stěhuješ se domů. Snad si brzo najdeme čas.“

„Jo,“ svěsila jsem ramena. „Zrušila jsem letní výuku. Neřekla jsem to nikomu, kromě svých rodičů, ale na podzimní semestr se do školy už nevrátím.“ Ani svým spolubydlícím.

Akademické prostředí byl celý můj život. Škola mou vášní. Chtěla jsem získat doktorát a nějakou dobu učit. Jakmile bych se etablovala, začala bych psát knihy nebo šla pracovat do muzea.

Mé sny se spláchly do záchodu společně s obsahem mého žaludku během posledního návalu ranní nevolnosti.

„Vlastně mám namířeno do kavárny.“ Ukázala jsem na svůj notebook do auta. „Když jsem ve stresu, potřebuju přemýšlet. Stanovit si plán.“

„Vážně? Mám v kavárně schůzku se svojí sestrou.“ Rozzářily se jí oči. Tolik ke chvíli o samotě. „Nechtěla bys jet s námi? Moc ráda bych si s tebou popovídala. Nemusíme mluvit o ničem vážném. O Leovi ani… Však víš.“

O únosu.

„Jasně,“ přikývla jsem. Pokud jsem se měla stěhovat domů, bylo by milé mít tu kamarádku. A možná by mi mohla dát Leovo číslo. Nakonec bychom si spolu stejně musely promluvit.

„Ale pojedu svým autem, jestli to nevadí. Možná se tam chvíli zdržím.“

„Samozřejmě.“ Scarlett se usmála a pádila ke svému domu, jako by měla pocit, že kdyby si nepospíšila, mohla bych změnit názor.

Nastoupila jsem do auta a okamžitě se uvnitř zamkla. Potom jsem vycouvala z příjezdové cesty a počkala u chodníku na Scarlett. Ani ne za půl minuty se jejich garážová vrata otevřela a Lukův policejní vůz vycouval na ulici. Vedli mě do nejlepší kavárny na Hlavní třídě. Luke šel se Scarlett dovnitř a objednal si černou kávu, pak ji políbil a vrátil se do svého vozu, nechal nás samotné.

Jakmile jsme se usadily u stolu pro čtyři, rozrazily se dveře a dovnitř se přihnala identická kopie Scarlett.

„Ahoj.“ Presley objala svou sestru, usmála se na mě a posadila se. Měla krátké vlasy střižené do účesu, který bych já nikdy mít nemohla. „Ahoj Cassandro, včera jsme se bohužel minuly.“

Včera. To grilování. Samozřejmě, byla tam také a všechno slyšela. „Jo. No. Tak… tohle je trapas.“

„Ty se nesmíš cítit trapně,“ Presley položila ruku na moji. „Včerejšek jde za Leem. Choval se jako pitomec.“

„Abychom mu nekřivdily, doručila jsem mu poměrně převratnou novinu.“ Počkat, proč jsem ho bránila? Vždyť se choval jako pitomec.

„Nebudeme o něm mluvit,“ navrhla Scarlett. „Jak se cítíš?“

„Je mi fajn.“ Pokud fajn znamená špatně od žaludku, vyčerpaně a vystresovaně. „Jak se máš ty? Měla jsem ti poblahopřát už včera, naši říkali, že jste se s Lukem vzali.“

Scarlett se usmála a pohrávala si s diamantovým prstýnkem na své levé ruce. „Byla to komorní záležitost, ale svým způsobem vlastně dokonalá.“

„Byla dokonalá,“ potvrdila Presley, právě když se zvenčí ozvalo burácení motorky.

Všechny tři jsme se otočily k oknu. Věděly jsme, jaká motorka vydává tento zvuk.

Ne. Ať to není on. Ještě jsem nebyla připravená. Neměla jsem svůj plán. Odejít z domu byl příšerný nápad. Měla jsem nechat mámu mi připravit špenátový dip s artyčoky, i když se mi po něm zvedal žaludek.

Burácení se změnilo na hřmění a v tu chvíli na volné místo před Lukovým vozem zajela černá motorka s červenými a oranžovými pruhy a zastavila.

„Ale ne.“ Scarlett se otočila na mě a potom se podívala na Presley. „Ty jsi mu…“

Presley zavrtěla hlavou. „Ne. Já jsem mu nevolala.“

Sledovala jsem Lea, jak sesedl z motorky a zamířil ke dveřím, sluneční brýle si při tom zvedl do rozcuchaných, tmavých blond vlasů.

Vstupní dveře zacinkaly a on najednou stál uvnitř, ten krásný muž, který absolutně netušil, že my tři sedíme u rohového stolu a sledujeme ho, jak kráčí k pultu.

„Ještě není ani deset.“ Presley se podívala na telefon. „Obvykle před polednem z postele nevylézá.“

Zírala jsem, naprosto neschopná slov, načež Leo přešel k pultu. To naparování, které mě dostalo až na parkoviště u Betsy, nyní zapůsobilo na baristku.

Když přistoupil k pultu, prakticky slintala a měla srdíčka v očích. A zatímco si objednával, začala si pohrávat s koncem svého culíku a tváře jí zrudly. Zachichotala se něčemu, co řekl, a zapsala vzkaz na papírový kelímek. Nesmělý úsměv v její tváři mi prozradil přesně, co tam napsala.

„Padám odsud.“ Začala jsem sbírat svůj notebook, telefon a klíče.

„Ne,“ položila Scarlett ruku na moji. „Ať odejde on.“

„Nechci tu dělat scény.“ Během toho grilování jsem zažila více dramatu než za celý předchozí rok. Vlastně, s výjimkou únosu.

„Zůstaň tu,“ řekla Presley, „já vím, že se Leo včera choval jako debil, ale normálně se tak nechová. Vyděsila jsi ho. Těhotenství není slovo, na které reaguje dobře. Dej mu šanci, aby ukázal, že je dobrej chlap.“

Dobrej chlap? Doufala jsem, že je dobrej chlap. Skutečně a upřímně jsem v to doufala. Můj táta byl nejlepší muž pod sluncem a vždycky jsem si představovala, že si vezmu někoho, jako je on. Kdo by mě miloval a opatroval naše děti. Pokud by se z Lea vyklubal surovec… To jsem v tuto chvíli nemohla tušit. Takže jsem chytla Presley za slovo.

„Tak dobře.“

Vyčkávaly jsme, ani jsme nedýchaly, až se ozvaly těžké kroky na dřevěné podlaze.

Nejprve si Leo všiml Presley. Usmál se. Potom zaregistroval mě a veškerý úsměv se mu z obličeje vytratil.

Copak se správní kluci dívají takhle nenávistně? Protože, páni. Srdce mi sice splašeně bušilo, ale když dorazil k našemu stolu a zastavil se u něj, odmítala jsem se přikrčit.

Svůj kelímek s telefonním číslem na baristku v srdíčku odložil na stůl. Voněl větrem a mužskou smyslností, což byl celý Leo. Tu vůni jsem ze sebe smyla před šesti týdny.

Musela jsem zvednout bradu, abych se mu vydržela dívat do rozčilených šedozelených očí. Od naší noci v Betsy si nechal narůst bradku. Strniště mu zvýrazňovalo ostře řezané čelisti. Překřížil si ruce na hrudníku a černé tričko se mu napjalo kolem potetovaných bicepsů.

Upřeně na mě zíral a rty měl sevřené do linky.

Opravdu čekal, že promluvím první? Sotva jsem dokázala dýchat. A pokud byl vážně dobrý chlap, mohl to hned dokázat. Omluva by byl správný začátek.

„Chci test otcovství.“

Rozšířily se mi nozdry. Tolik k omluvě. „Fajn.“

„Ne.“ Narovnala se Presley a pohled, který Leovi věnovala, by dokázal přivést kávu v kelímku k varu. „Říká ti pravdu. Přestaň se takhle chovat!“

„Hodně holek by si to klidně vymyslelo…“

„Vypadá Cass jako jedna z tvých typických holek?“ Přerušila ho Presley. „Tělo jí zakrývá oblečení a nejkratší slovo v jejím slovníku má víc než pět písmen.“

„Test otcovství,“ zaťal zuby, „chci ho.“

Presley otevřela ústa, aby něco namítla, ale já jsem zvedla ruku. Vážila jsem si toho, že se za mě postavila, ale tohle byl můj boj.

„Klidně ti test otcovství poskytnu. Ještě něco?“

Zavrtěl hlavou. „Až dokážu, že jsi lhářka, zmizíš mi ze života. A Presley, víš, proč jsem si jistej, že lže? Protože si vždycky beru ochranu. Vždycky.“

„S výjimkou toho, kdy už nedokážeš čekat. Tak jsi mi to aspoň říkal. Už nedokážu čekat. Protože jsem tak krásná, že chceš dát jenom pár přírazů bez ochrany a pak si nasadíš kondom, než se uděláš. Nejsem zrovna nejzkušenější a až na Googlu jsem se dozvěděla o nebezpečí preejakulátu.“

Leovo siláctví zakolísalo, svěsil ruce podél těla.

Ostatní zákazníci v kavárně nás sledovali. Baristka se opřela o pult, aby lépe slyšela. Třeba to pro ni bude lekce a zachránila jsem ji před zlomeným srdcem.

„Jestli chceš test otcovství, abychom si dokázali, že jsme oba idioti, tak fajn,“ řekla jsem. „Ale nic to nezmění na tom, že jsem těhotná. A ty jsi otec. Ať se ti to líbí nebo ne, tvůj život je teď spojený s dítětem, co ve mně roste.“

Ve výrazu jeho obličeje jsem zahlédla strach. Opravdový strach.

Včera jsem byla tak rozčilená, že jsem si ho nevšimla. Presley měla pravdu. Nyní to bylo tak jasné jako montanská letní obloha.

Leo byl vyděšený.

Neuvědomoval si, že já jsem také vyděšená?

„Co po mně chceš?“ zeptal se.

„Nic.“ Tohle nebyla žádná léčka. Nehodlala jsem mu ukrást jeho svobodu, peníze, ani cokoli jiného, co se tak zoufale snažil chránit.

„Výborně. Protože přesně to taky dostaneš.“

Píchlo mě u srdce. Jistě se mi to promítlo i ve tváři.

Bez dalšího ohlédnutí se otočil a odešel.

Když nasedl na motorku a odburácel pryč, všechny mé představy o Leu Winterovi se rozpadly na prach.

KAPITOLA 2

LEO

„Kurva,“ vyrazil jsem od kavárny a plynule zrychloval. Kávu jsem tam nechal, zapomněl jsem ji na stole, a zatraceně, potřeboval jsem ji jako sůl. Měl jsem kocovinu a skoro jsem nespal.

Před desátou ráno se nic dobrého nestává.

Když jsem zabočil na dálnici, vítr mi foukl do obličeje. Bez kofeinu jsem měl jedinou možnost, jak zařídit, aby mi přestalo tepat v hlavě.

Dlouhou, rychlou projížďku.

V okamžiku, kdy se moje gumy dotkly silnice, jsem přidal a s každou ujetou mílí se mi dýchalo mnohem líp. Nemohl jsem se pořádně nadechnout od toho včerejšího grilování. Od Cass.

Sakra, jak rád bych to popřel. Jak rád bych na ni zapomněl, protože tenhle poplach s těhotenstvím byl totální nesmysl. Nejspíš léčka. Ale Presley měla pravdu. Cass nebyla jako ostatní ženy, se kterými jsem si normálně začínal.

Což mě na ní přitahovalo nejvíc.

Seděla na baru v Betsy a mně se chvíli zdálo, že je moc mladá. Moc sladká. Moc stydlivá.

Akorát že se nestyděla. Jenom nebyla… ve své kůži.

Začali jsme si povídat a v očích měla jiskry, které mě přitahovaly, a chtěl jsem slyšet víc. Byla chytrá. Sexy, aniž by se tím chlubila. Duchaplná. Zápalka.

A tak jsem si ji zapamatoval.

Jako Zápalku.

Ne jako Cassandru nebo Cass. Ale Zápalku. Možná jsem zapomněl její jméno, ale nezapomněl jsem na její tvář. Včera na tom grilování mi chvíli trvalo, než jsem si všechno poskládal dohromady, protože sem nepatřila. Ale ty vlasy bych poznal všude, a když mi to docvaklo – že to je ta holka, kterou unesli společně se Scarlett – nezmohl jsem se na slovo.

Pak se narovnala a oznámila mi, že je těhotná.

Prásk. Průstřel srdce. Byl jsem na místě mrtvej.

Naprostá katastrofa.

Vždycky jsem používal kondom. Když holka chtěla sex, chránil jsem se. Bez výjimky. A včera večer i dneska ráno bych to Cass takhle řekl. Jenže ona mi vmetla moje vlastní slova rovnou do obličeje.

Nedokážu čekat.

Jsi tak krásná, pusť mě na chvíli bez ochrany.

Jenom pár přírazů.

Co to, kurva? Měl bych vědět, co a jak. Dával jsem si pozor už od střední školy, kdy pohroma s těhotenstvím postihla nejlepšího kámoše.

Bylo nám sedmnáct, oba jsme byli stejně lehkomyslní a nasraní na celej svět. Ta holka za ním přišla ke skříňce a oznámila mu, že je těhotná a neví s kým. Otočil se k ní zády a odešel pryč. O týden později se vrátila a řekla mu, že na klinice podstoupila potrat.

To dítě by dneska mělo patnáct let. Nebylo by o tolik mladší, než když jsem se já začal potloukat po klubovně Tin Gypsies.

Po tom všem, když jsem viděl, jak moc ho to vyděsilo, jsem se zapřísahal, že končím s nezkušenými ženami. A to v klubovně nebyl žádný problém. Možná mi bylo málo, ale měl jsem vymakané tělo a těm ženám můj věk nevadil. Chlapi mě odtamtud nikdy nevykopli, přestože jsem byl ještě děcko, takže mi to procházelo. Měl jsem neomezený přístup k chlastu a ženským. Co by si kluk v sedmnácti mohl přát víc?

Byl zázrak, že jsem vůbec dodělal střední školu, ale Draven mi pohrozil, že jestli neudělám maturitu, vykopne mě. Jakmile jsem odmaturoval, vstoupil jsem do klubu.

A život začal mít grády.

Nic jsem si nepřál víc než stát se členem Tin Gypsies. Být součástí bratrství a bránit ho svým životem. Dělal jsem pro klub všechno, co bylo potřeba. Bez otázek. Bez otálení.

Pak se všechno podělalo a klub… se rozpadl. Dodneška tomu nemůžu uvěřit. Konec klubu jsem si vůbec nepřál, ale o moje přání nešlo. A když přišel čas hlasovat, udělal jsem to nejlepší pro svoje bratry.

Stál jsem po jejich boku. Vedle Dravena, Dashe a Emmetta. Hlasoval jsem tak, jak mi řekli, abych hlasoval, protože jsme sice možná přestali nosit nášivky, ale moje loajalita bude vždycky patřit jim.

Ostatní členové se přidali k jiným klubům. Některé odvál vítr a začali v jiných městech a v jiných státech.

Měl jsem opustit Clifton Forge? Nebylo to poprvé, kdy jsem svoje rozhodnutí zůstat zpochybňoval. Mí bratři se posunuli. Ale já jsem byl v pasti, toužil jsem po minulosti.

Draven byl po smrti. Dash měl ženu a děti. Emmett se sice neusadil, ale měl obchodní zájmy, které ho zaměstnávaly, a ani jednou jsem od něj neslyšel, že by se mu stýskalo po životě v klubu.

Nebýt těch problémů s Arrowheadskými Warriory v posledních letech, nezbylo by nic, co by připomínalo staré časy.

Po tom únosu federálové Warriory pochytali a většina jejich členů seděla ve vězení. Jejich prezident, Tucker Talbot, stál před soudem a čelil dlouhému seznamu obvinění. Jestli v našem soudním systému panovala nějaká spravedlnost, ten zkurvysyn se po zbytek svýho mizernýho života za zdi vězeňské cely nepodívá.

Jak ujetý bylo, že jsem částečně doufal, že se dostane ven?

Vážně dost ujetý.

Warrioři zavraždili moje bratry. Zabili Dravena. Zabili Emmettova tátu. Ublížili mým přátelům. Unesli Scarlett a Cass.

Ale bez nich, bez nepřítele, proti komu bych bojoval?

Kdo jsem byl?

Rozhodně ne otec, to jsem věděl určitě.

O dítě jsem neměl zájem.

Příliš pozdě.

Cass mluvila pravdu. Byla těhotná, a to se mnou.

Čekali jsme dítě.

Pravda mě udeřila takovou silou, jako bych ve sto padesáti kilometrové rychlosti vyletěl z motorky na chodník.

Sevřely se mi plíce a nemohl jsem popadnout dech, takže jsem stáhl ruku z plynu a zpomalil, než bych svého nového harleye doopravdy naboural. A to jsem na něm právě před dvěma měsíci dokončil nějaké úpravy a vlastnoručně si ho přelakoval.

Ta oranžová s červenou mi najednou připomněly Cassandřiny vlasy. Ta barva se mi, stejně jako prameny měděných vlasů a ohně, vypálila do hlavy.

Sjel jsem ze silnice, zaparkoval a promnul si obličej. „Kurva.“

Tohle se nemělo stát. Žádné dítě si nezasloužilo mít mě za otce. Pro Cass by bylo nejlepší, kdyby na mě hned teď zapomněla. Co bych byl za otce?

Nejspíš hodně podobný tomu svému. A to bych dítěti nemohl udělat.

Dopřál jsem si chvíli, zhluboka dýchal a pak jsem obrátil motorku a vyrazil domů. V hlavě mi pořád tepalo. Plíce nefungovaly, jak by měly. Ruce i nohy jsem měl zesláblé. Poprvé za mnoho let mi projížďka neuklidnila nervy. Naposledy jsem takovou úzkost cítil po Dravenově pohřbu.

Takže jsem, stejně jako tenkrát, když nic jiného nefungovalo, zamířil do cliftonforgeského autoservisu.

Byla neděle, což znamenalo, že to místo budu mít jenom pro sebe. Hodlal jsem se na chvíli zavřít do stříkací kabiny a doufal, že vypnu na dostatečně dlouhou dobu, abych pak dokázal vstřebat celou tu situaci s Cass. Naplánoval jsem si to dobře, akorát, že když jsem zastavil na parkovišti před servisem, zahlédl jsem před otevřenými vraty dvě motorky.

„Krucinál,“ zamručel jsem a zaparkoval vedle Dashova nového Road Kinga.

Ani ne dvě vteřiny po vypnutí motoru vyšel z dílny Dash s Emmettem po boku. „Nazdar.“

„Nazdar.“ Kývl jsem hlavou a stáhl si sluneční brýle z očí. „Vy dva dneska na něčem makáte?“

Emmett měl sice v ruce mastný hadr, ale zavrtěl hlavou. „Říkali jsme si, že se tu dřív nebo později objevíš.“

„Dáš si pivo?“ zeptal se Dash.

„Mluvit,“ odpověděl Dash.

„O Warriorech?“