Nejlepší kámošky
zobou zrní

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Mirka Joklová

Nejlepší kámošky zobou zrní – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tato kniha pro mě znamená velmi mnoho. Je to mé celoživotního přání, které se zrodilo už v dětství a kterým mě provázela jedna velmi důležitá osoba. (Posílám ti pozdrav do nebeských výšin – knížka je tu!) Jsem ze srdce vděčná každému, kdo mi pomohl splnit si sen a knížku podpořil. Rodině, přátelům, kolegům, známým, zkrátka všem. Věřím, že se vám knížka bude líbit, pobavíte se a občas i zasmějete.

Zvláštní poděkování bych ráda věnovala Darče C., která svým příspěvkem knížce ke vzniku také moc pomohla. Tvoje podpora je pro mě velmi důležitá a moc si jí vážím.

A ještě jedna věc, než se pustíte do čtení: všechny postavy, jména i charakterové vlastnosti jsou dílem mé fantazie. Podobnost s žijícími osobami je čistě náhodná.

„To snad není normální, aby něco žilo v takovým humusu. Všude bláto, slepičince, hnus! A ten smrad... Toho už se snad nikdy nezbavím, na to nepomůže ani koupel v esenciálním oleji. Odporný! Jak to může někdo dělat dobrovolně? Ta stará bréca už snad nemá ani čichový buňky… Kšá, potvory, kšá! Fuj, ne, nechoďte ke mně!“ Markéta stěží udržela balanc, aby se nezřítila přímo doprostřed rozbláceného výběhu pro slepice. Balet na špičkách jí v kožených botách příliš nešel, a tak se občas nějakému slepičinci nevyhnula.

„Ty boty stály dva tisíce…“ zaúpěla si spíš pro sebe, když se zoufalým pohledem sledovala svoje kytičkové kožené boty, ve kterých byla nyní zabořená po kotníky v blátě.

„Bych se na to… tumáte, sežerete to i tak,“ brblala dál a převrátila obsah kýble přímo doprostřed výběhu, otočila se na patě a odčvachtala pryč. Jen co se dostala z nejhoršího, už na ni volala babička. Markéta si špinavou rukou shrábla vlasy z čela a trochu otřela obličej. Její dlouhé hnědé vlasy se jí neustále někde pletly, tak si je začala stahovat do drdolu, ale z toho jí po chvíli vždy vykoukly pramínky a přilepily se na čelo.

„Markyno! Kde jsi? Co ti trvá tak dlouho? Ještě seno králíkům!“

„Vždyť už jdu! To je zase den, že jsem se vůbec vracela, to jsem mohla radši zůstat na ubytovně než tady dělat posluhovačku…“ mumlala si Markéta pod vousy, i když žádné neměla, aby to babička neslyšela. Věděla, že jestli se babi naštve, sbalí jí kufr a vypakuje ji dřív, než by napočítala deset. „A jestli si zase brbláš, že jsi mohla zůstat, kde jsi byla, tak si klidně jdi, nikdo se tě neprosil,“ řekla rázně babička a odešla s nůší plnou sena do stodoly.

„Vždyť nic neříkám…“ zakončila Markéta debatu a odebrala se ke králíkárně. Tam se jí líbilo mnohem víc než u slepic, navíc to tam nesmrdělo jak sto let stará žumpa. S krmením nespěchala, nebylo kam. Práci neměla, na nákup dnes nemusela a k Zikmundovi už šla babička. Zikmund byl valach, který babičce zůstal jako poslední. A jelikož měl barvu jako rezavý hřebík, říkala mu Zikmund. Druhý důvod prý byl, že jednou jednoho Zikmunda znala a byl to pěkný zmetek a tohle taky nebyl žádný anděl, ale pořádně tvrdohlavý a mazaný kůň, co rád dělal naschvály. Markéta ho neměla příliš v lásce, už odmala jí koně přišli jako zbytečně velká zvířata, v podstatě k ničemu a jen kolem nich bylo příliš práce. Jenže děda je miloval a vždy jich choval několik najednou. Babička už k nim takovou láskou nehořela, a tak jí nakonec po dědovi zůstal jen Zikmund.

„Haló, paní Rotařová, jste doma? Haló…“ Při těch slovech Markétě přeběhl mráz po zádech a zalezla za roh králíkárny, aby ji nebylo vidět, a podvědomě zadržela dech, jako by ji to snad mohlo učinit neviditelnou.

„Paní Rotařová, jedu do města, jste doma?“

„Ale to víš, že jsem, Lucinko, kde bych taky já, stará bába, byla. Jen pojď dál.“ Babička vyběhla ze stodoly jako mladice, úplně přitom zapomněla kulhat a div ne klusem se hnala k Lucii Mydlářové. „Jen se jdu optat, jestli něco nepotřebujete ve městě, zrovna tam jedu, tak vám nakoupím.“ Markéta byla pořád schovaná, ale v duchu si říkala, jak je možné, že někdo může takhle pištět, a jen zakroutila hlavou.

„To jsi moc hodná, Lucinko, že sis vzpomněla, pár věcí bych přeci jen potřebovala, ale s tím tě nebudu obtěžovat.“

„Ale kdepak, paní Rotařová, to já ráda a stejně tam musím.“

„Ty jsi prostě anděl, Lucinko. Tak víš co, kdyby ti to nevadilo, mohla bys vzít Markynu? Oběhla by obchody a na benzín ti dá, to se neboj. Markyno! Kde lítáš? Pojedeš s Lucinkou do města, tak honem!“ Naštěstí ani babička, ani culící se Lucinka neviděly, jaký škleb Markéta udělala. A že si dala záležet, zapojila snad všechny svaly v obličeji. Pomalu se zvedla a přišourala se k nim.

„Hm, tak pojedem, ale prosím tě, můžeš si vzít čisté boty? Přeci jen mám nové auto…“ Lucinka se i nadále uculovala a jen lehce prstíkem ukázala na Markétiny boty s nánosem bláta. Markéta utrousila neslyšnou poznámku a s kyselým obličejem se šla přezout. Oblečení neřešila, protože od doby, co se vrátila, nosila v podstatě jedno a to samé. Legíny a mikinu zhruba o dvě čísla větší. Byly to mikiny po tátovi, které zůstaly ve skříni. Už nebyl, kdo by je nosil, tak alespoň nyní našly využití. Markéta se do nich začala schovávat. Na nákup si však vzala kabelku, za jejíž cenu by si mohla pořídit ojeté auto, a odešla za Lucií. Zablácené boty kopla do rohu chodby a nazula si sešlapané tenisky. Celou dobu si říkala, že pokud se bude tvářit dostatečně znechuceně, nebude s ní Lucie chtít mluvit. Kupodivu jí plán vyšel, protože v autě nepadla téměř ani jedna věta, krom letmého dotazu Lucie.

„To máš teda zajímavou kabelku k tomu hroznýmu ohozu, to je jako pravá jo?“ pištěla a křečovitě se držela volantu, do nějž zarývala nalakované nehty.

„Jo, je. Mám ji z dřívějška,“ odsekla Markéta.

„Hm, tak snad jsi ji taky někde neukradla.“ Lucie se při těch slovech na Markétu otočila a přivřela lehce oči.

„Vážně, Lucie? Ani po těch letech toho nenecháš? Vážně budeme řešit tvoji chorou mysl a domnělý představy?“ odvětila Markéta znechuceně.

„No ale jako to nejsou žádný představy. Už jsi jednou kradla, tak to jako ty lidi pak kradou pořád.“ Lucie důležitě našpulila rty a zakroutila hlavou. Jedno se muselo Lucii nechat, měla krásné plné rty, naprosto symetrické a červené. Markéta jí je vždycky záviděla. Lucii záviděla málokdy, ale ty rty vždycky. Ani blond kudrnaté vlasy, ani modré oči, ani dlouhé nohy, ale rty.

„Fakt? A kolik máš v peněžence?“ zeptala se Markéta ostře, až Lucii její dotaz zarazil. Úšklebek jí zmizel z tváře, znejistěla a rty našpulila ještě víc.

„Co je ti po tom! Okamžitě sklapni, nebo tě hned vykopnu!“ zapištěla Lucie ultrazvukem.

„Ty sis chtěla povídat,“ odfrkla Markéta a dál už se celou dobu dívala z bočního okénka a přemítala nad událostmi posledních pěti let. Jak se to mohlo všechno takhle podělat?

Ještě před pár měsíci byla přece spokojená a měla našlápnuto k ideálnímu životu. Před pěti lety dodělala výšku s pedagogickým zaměřením, tedy ne celou, ale půlku ano, takže si připadala jako vysokoškolský absolvent. Našla si super přítele. Respektive milionového přítele, protože miliony opravdu měl. Koupil jim luxusní bydlení. Krásný, drahý, velký a hlavně moderní byt v centru Prahy, takže na druhé straně republiky od tohoto vidlákova, kam přísahala, že se nikdy nevrátí. Do práce chodit nemusela, vždyť to po ní nikdo ani nechtěl. Měla celé dny jen pro sebe, dovolené trávila u moře nebo na horách. Její jedinou starostí byl vzhled a váha, na které si Tadeáš zakládal. Vždycky jí říkal, do práce nechodíš, tak máš celý den na to, abys večer byla nejkrásnější na světě. A Markéta uměla být krásná, měla kaštanové vlasy, které se jí lehce vlnily, sytě hnědé oči a malý nos, který krásně doplňoval její oválný obličej. Když se tedy před důležitou akcí zvolil správný kosmetický salon a butik s oblečením, byla neodolatelná.

Tahle část minulosti byla na hony vzdálená tomu, jak vypadá teď. Váhu dávno přestala sledovat, přibrala deset kilo, minimálně, vlasy věcně stažené do drdolu, řasenka se někam ztratila a místo kapesníku občas použila rukáv obří mikiny po tátovi. Tadeáš se poděl na stejné místo jako řasenka, i když jeho by raději viděla pod drnem. Nikdy mu neodpustila, jak s ní zametl.

Před více jak půl rokem ji na jednom večírku požádal o ruku, slavili otevření jeho nového podniku a její třicáté narozeniny. Markéta byla v sedmém nebi, zhruba čtvrt roku. Tadeáš byl zvláštní člověk, občas v noci nechodil domů, někdy nepřišel i dva dny. Telefony jí nebral nebo rovnou pokládal. To, že měl jednou za čas jednorázový úlet, Markéta věděla a po jeho provalení měla vždy krásný nový náhrdelník, takže se s tím dokázala nějak smířit. Tentokrát to však bylo jiné, jeho neustálé změny nálad a roztěkanost ji nenechaly v klidu. Přes známé vypátrala adresu jeho nového podniku a vydala se tam. Už zdálky jí bylo jasné, o co se jedná. Větší vilka s vysokým plotem a spoustou kamer kolem dokola. V oknech červené závěsy, nad vstupními dveřmi neonový nápis. Stiskla zuby tak silně a rychle, až se málem kousla do jazyka a vyrazila ke dveřím. Po chvíli otevřela nějaká madam s šátkem na hlavě a tunou nepadnoucí rtěnky na rtech, jinak na sobě neměla nic. Když zjistila, kdo Markéta je, pustila ji dál a poslala ji na zahradu. Tam našla Tadeáše ve vířivce se třemi nahými ženami a šampaňským.

To už Markéta nevydržela a začala ho častovat kdejakou neslušnou poznámkou. Tadeáš se s klidem zvednul z vířivky, došel až k ní, vzal jí kabelku, vytáhl z ní mobil a klíče od auta. „Tímhle jsme spolu skončili. Měla jsi hezky čekat doma jako poslušná ženuška, ne šmejdit po něčem, do čeho ti nic není. Navíc jsem tady zjistil, že jsi vlastně hrozně nudná, takže sorry. Teď se seber a vypadni. Ale abys neřekla, že jsem svině, tady máš deset táců, to ti na cestu do té vaší díry bude stačit. Figo tě odveze do bytu, máš půl hodiny, aby sis vzala svoje věci, a pak už o tobě nechci nikdy slyšet.“ Markéta se nezmohla na jediné slovo, stála tam úplně oněmělá. Vzala si zpátky kabelku, ve které byly peníze, tupě zírala do ní, pak na Tadeáše a ani se nepohnula. Figo ji musel chytit za loket a vyvést ven. Až před vilou jí došlo, co se stalo, vzteky servala prstýnek a mrskla s ním o dveře hampejzu. Figo stál vedle ní, byl to takový hromotluk. Vždycky nosil jasně zelené tričko, nikdy ho v jiném neviděla. Stejný střih i barva. A téměř nikdy nemluvil. Výjimku neudělal ani teď. Počkal, až se uklidní, a odvezl ji pryč. Tak skončila její jediná životní romance. I když romance by bylo asi silné slovo.

Markéta měla ráda luxus a drahé věci, vždycky po nich toužila, ale nikdy je nemohla mít. Bydlela s rodiči v domě, který patřil prarodičům. Musela se starat o jejich hospodářství a nosit oblečení, které po někom podědila. Na vysoké se snažila vše změnit, z posledních peněz si koupila drahé oblečení a v něm v jednom baru potkala Tadeáše. Od něj se pak už neodtrhla. Všem jeho známým a přátelům i svým nově získaným přítelkyním tvrdila, že ho miluje. Ale byla to láska spíš k penězům. V minulosti byla sice zamilovaná, a to dokonce tak, že nevěděla, jak se z toho pocitu vymanit, ale nikam to nevedlo. S Tadeášem najednou měla všechno, po čem vždycky toužila. Až do této chvíle.

Po pár dnech, ve kterých zůstávala v jedné ubytovně, dokud jí nedošly peníze, seděla ubrečená v autobuse nekonečné hodiny, po nichž jí nezbývalo nic jiného než zaklepat na dveře chalupy, kde bydlela babička. Neměla kam jinam jít. Rodiče se zabili před třemi lety při autonehodě, když je smetl nějaký ožrala. Babičku viděla naposledy na jejich pohřbu. Od doby, kdy se seznámila s Tadeášem, s rodiči vůbec neměla dobré vztahy. Najednou jí připadli strašně obyčejní a nudní, i když ani předtím to nebyla žádná sláva. Nikdy spolu moc nevycházeli, ale s Tadeášem se vyostřily dávné spory a došlo k ošklivé hádce, po které si všichni šli svou cestou. Většinu dědictví po jejich smrti dostala babička, přepsali na ni starý dům, spíš barabiznu, a pozemky. Markéta dostala nějaké peníze z pojistek, ale to bylo všechno. Nikdy se ani nepřijela podívat na věci, co po nich zbyly. Nikdy nepřijela navštívit babičku. Když se jí občas snažila dovolat, babička jí většinou telefon hned odmítla, nebo s ní vydržela mluvit přesně tři minuty, než se dostaly k otázce, kdy Markéta přijede. Ta řekla, že nepřijede, a babička hovor ukončila. Před čtvrt rokem ale stála Markéta v noci u dveří domu, ve kterém už roky nebyla, a bála se zazvonit. Nakonec se však odvážila, ale čas, než babička otevřela, se jí zdál nekonečný. Vůbec nevěděla, co se stane.

„Á, to jsi ty. No nic, tak pojď dál, usteleš si v tom svým smetišti.“ Babička ji sjela pohledem a podle toho, co viděla, jí muselo být na první pohled jasné, co se stalo a že tohle není zdvořilostní návštěva.

„Hej, už jsme tady!“ Markétu ze zamyšlení vytrhnul protivný hlas Lucie, která ji tlačila ven z auta. Naneštěstí si Markéta všimla, že zaparkovala přímo na náměstí, a při pohledu na svoje ošacení jen protočila panenky.

„Za dvě hodiny se tu sejdeme, buď tu přesně, jinak si můžeš jít tu dálku pěšky. A teď běž, nemusí nás hned všichni vidět spolu, ještě si budou myslet, že vozím nějaké bezdomovce.“ Lucie odcházela a prohrabávala si vlasy rukou, aby nabyly na ještě větším objemu. Markéta si pomyslela něco o prdeli a vydala se na druhou stranu.

Pomalou chůzí přešla malé náměstí se sochou uprostřed. Nikdy pořádně nevěděla, čí socha to je, jelikož jí chyběla hlava a pravá ruka od lokte dolů. Už když byla malá a chodila tudy do školy, vždycky se na ni dívala a přemýšlela, jak původní hlava vypadala. Představovala si, že to byl nějaký zbojník s hákem místo ruky. Patrně to však byl generál a nejspíš se o tom ve škole učili, ale to už bylo tak dávno, a navíc určitě zrovna tu hodinu chyběla…

Sedla si na lavičku, ze které viděla na sochu, a zírala na ni, připadala si stejně bezhlavá jako ten chlápek na podstavci. Nevěděla, co si počít, kam se vydat, co dělat se životem, a v tomhle zapadákově nebyl nikdo, kdo by jí mohl pomoct. Kvůli zabavenému telefonu přišla o všechny kontakty, které měla, ale někde hluboko uvnitř věděla, že by jí stejně nikdo nepomohl. Všichni to byli přátelé Tadeáše, všichni stejně vypočítaví jako ona. Čert aby to vzal!

Po chvíli se zvedla a líně se došourala do velkolepého řeznictví na náměstí. Jeho skvělost spočívala ve dvou gigantických skleněných výlohách, ty si jen tak někdo dovolit nemohl. Dalšími znameními, která podtrhovala okázalost řeznictví, byly dvě prasečí hlavy v každé výloze. To Markétě připadalo nechutné už z dálky. Mnohem nechutnější výjev se jí však naskytl uvnitř. Za pultem stála Andrea, její bývalá spolužačka. Stále nádherná Andrea Valášková. Jak tu Markéta nenáviděla, to se dalo jen stěží popsat. Nesnášela ji ještě víc než Lucii a to bylo co říct. Její nenávist trvala od šesté třídy a s každým rokem nabírala na intenzitě i přesto, že se neviděly. A teď tu stály obě, Lucie i Andrea, skřehotaly jako dvě sýkorky na stromě. Jedna za naleštěným červeným pultem a druhá před ním, nakloněné v důvěrném hovoru. Obě však okamžitě přestaly mluvit, jakmile Markéta vešla, což působilo hrozně nenápadně. Markéta potřebovala koupit jen hovězí kosti, nic víc, jen hovězí kosti. Věděla, že jestli se vrátí bez nich, babička ji přerazí. Takže se zakousla do rtu, zatnula pěsti a šla dál směrem k těm dvěma ženštinám.

„Ale, ale, koho to k nám vítr zavál. To jsem si nemyslela, že se tu ještě někdy ukážeš… copak? Velký svět už tě nebaví?“ Tón Andreina hlasu byl nepříjemný jako vždy, zněl tak povýšeně a namyšleně, až z toho Markéta protočila oči navrch hlavy. Navíc to její í, pokaždé ho protahovala, až z toho člověku zvonilo v uších. Vůbec se nezměnila, pomyslela si Markéta, ale ještě se nevzdávala.

„Ahoj, Andreo, potřebuju pár hovězích kostí,“ řekla Markéta tak klidně, jak jen to šlo.

„Ale jistě, jistě, beze všeho. Já si myslela, že se tu dřív nebo později objevíš. Máme tu spoustu hovězího masa. Kýtu, plec, roštěnec…“ Andrea byla, jako když másla ukrajuje.

„To je dobrý, potřebuju jen ty kosti.“ Markéta se snažila být trpělivá, ale hlas se jí chvěl nervozitou.

„Jak myslíš, však vy jste si vždycky vystačili s málem, že mám pravdu?“

„Cože?“ Markéta pohledem propíchla Andreu a podívala se i na Lucii, ta se očividně dobře bavila.

„Však víš, nikdy jste si pořádné maso nekupovali, vždycky vám stačily odřezky a kosti, tak se na to maso aspoň podívej, ne? Abys věděla, jak vypadá,“ uchechtla se Andrea.

„Přišla jsem si pro hovězí kosti a zatím tady vidím jen celou krávu!“ Markéta se otočila na podpatku a odcházela. Kráčela tak rázně, že se ve dveřích srazila s nějakou postavou. Zarazila se a zběžně se koukla, do koho to vrazila. Byl to Jáchym. Podívala se na něj a najednou jako by se ocitla v době před patnácti lety, když se vídali na střední škole. Jáchym byl Markétina první láska. Chvíli spolu chodili v posledním ročníku na střední škole, trvalo to asi dva měsíce. Markéta ty dva měsíce bláznivě prožívala až do chvíle, kdy ho načapala s Andreou ve stodole. Kdo kruci někoho podvádí ve stodole? Jsou to snad zvířata nebo co? Ten den ho viděla naposledy. Byla to totiž chvíle, kdy se definitivně rozhodla, že tenhle zapadákov opustí a už se sem nevrátí.

Teď tu stál před ní, na tváři pořád ten stejný šibalský úsměv a zářivě hnědé oči. Markéta úplně strnula a nebyla schopna ze sebe dostat ani hlásek. Toto zaseknutí přerušila Andrea, která jí pištivým hlasem do hlavy zarazila kůl složený ze slov: „Tohle je můj manžel, Jáchym. Myslím, že se znáte.“ Nato se s Lucií hlasitě rozesmály. Markéta se otočila na patě prošoupané tenisky, odstrčila Jáchyma a odešla. Hlavou se jí honily myšlenky o tom, jak moc to tu nenávidí a jak by chtěla zmizet z téhle díry, a navíc nemá ty podělané kosti. Kruci! Bezmocně se svalila na lavičku před bezhlavou sochu a civěla do prázdna. Už toho měla dost, jako by nestačilo, jak mizerně se sama cítí, ještě jí to musí Andrea připomínat. Navíc začínal podzim, to šla na Markétu vždycky chmurnější nálada. Po chvíli začalo nepříjemně foukat, takže se donutila zvednou a jít do samoobsluhy, která byla mimo náměstí, a Markéta doufala, že tam bude méně zvědavých očí. To se ale spletla.

Jak se zdálo, tak dnes nemusel být nikdo v práci a všichni její bývalí spolužáci nebo alespoň jejich rodiče se mohli potulovat po mrňavém městečku, které mělo všeho všudy jedno náměstí, několik bočních ulic, maličké sídliště, školku, poštu, hospodu a park. A všechny samozřejmě moc zajímalo, kde se tady bere, jak se jí daří po smrti rodičů a proč že se to vlastně vrátila. K čertu s nimi se všemi! Měla toho plné zuby, takže když se jí roztrhla taška s nákupem, byla to ta příslovečná poslední kapka, kterou už nedokázala ustát. Nedívala se napravo, nalevo, ale rovnou začala hartusit na člověka, který se sehnul, aby jí pomohl. Neobtěžovala se zjistit, kdo to je, prostě ze sebe vypustila všechen vztek, co v sobě měla. Nadávala, až byla celá červená a z očí se jí vyhrnuly slzy vzteku, které v sobě od nastoupení do Lucčina auta zadržovala.

„Měla jsi štěstí, že se ti nevylil ocet, to by byla spoušť, ale takhle o nic nejde, pár potlučených jogurtů ještě nikoho nezabilo,“ řekl Markétě vlídný hlas a začal jí rovnat věci do své tašky.

„Tak už tu nebul a pojď, kousek odtud mám ochod, tam se můžeš utřít od té smetany.“ Teprve teď si Markéta všimla, kdo jí to pomáhá. Byla to Andreina stará teta. Vlastně nějaká teta přes koleno nebo dvě, Markéta už nevěděla, jaký příbuzenský vztah mezi nimi přesně je, ale jistě věděla, že nějaký určitě ano. Paní Valášková Markétě vzala nákup a vydala se někam do boční uličky. Markéta se posbírala ze země, rukávem mikiny si utřela oči a nos a šla za ní.

Po dvou minutách se ocitla v nádherně provoněném obchodě. Byla to tam samá svíčka, svícen, korálky, sušené květiny a voňavé pytlíčky s čaji. A taky spousta jiných věcí, všechno ale vonělo. Markéta nasála tu vůni a na chvíli jako by se ocitla na úplně jiném místě. V nějakém z krámků, které znala z Prahy. Tahle vůně ale byla jiná, tak nějak hřejivá. Paní Valášková se na nic neptala a rovnou Markétu nasměrovala na svoje křeslo v zadní místnosti. Posadila ji a dala vařit vodu na čaj. Markéta se beze slova rozhlížela a nějak se nemohla vzpamatovat, alespoň už přestala brečet. Paní Valášková dovařila čaj a postavila hrnek před Markétu spolu s talířkem plným sušenek. Markéta se zadívala na sušenky a všimla si, že jsou v nich nějaké květiny.

„To je levandule,“ odtušila paní Valášková. „Vypij ten čaj, uleví se ti.“ Poté zmizela vpředu v obchodě, dorazil totiž nějaký zákazník.

Markéta ochutnala čaj, byl bylinkový a příjemně nasládlý. A ta vůně! To se nedalo popsat. Trochu se uklidnila a začala se stydět, jak se k paní Valáškové chovala.

„Promiňte, nechtěla jsem na vás tak vyjet, ale už jsem to nějak nezvládla, čekala jsem další pitomou otázku…“ omluvila se Markéta okamžitě, jakmile se její zachránkyně vrátila.

„Počítám, že těch pitomých otázek bylo dnes až příliš.“

„Právě. Děkuju za pomoc s nákupem a za čaj. Je výborný a vy máte naprosto dokonalou šálu,“ ožila zase Markéta.

„Vidíš a tady se nikomu nelíbí. Děkuju ti, mám ji ráda,“ paní Valášková šálu odmotala a dala tak vyniknout celému vzoru, který ji zdobil. Na šále se prolínaly tři barvy, vzájemně se proplétaly a oddělovaly. Markétu úplně uchvátila.

„Je nádherná, sluší vám, měla byste ji dál nosit.“ Paní Valášková se usmála a zeleno-žluto-modrou šálu si zase omotala kolem krku a ramen. Podle Markéty byla paní Valášková naprosto stylová. Její účes, nalakované nehty, velký náhrdelník. Byla jiná než ostatní ve městě. Vůbec se nepodobala ženám v jejím věku. Ty mívaly huňaté chlupaté mikiny, na hlavách šátky a scházely se u karet. Paní Valášková místo toho kouřila cigarety z dlouhé špičky a rovnala si prsteny na rukou. Měla jich tam spousty, velké i malé, které nenasadila úplně. Měla tak každý někde jinde.

Markéta se u ní zdržela déle, než by měla, takže zmeškala odjezd a s úšklebkem ignorovala Luciino volání na mobil. Bylo jí s paní Valáškovou dobře, povídaly si snad tři hodiny. Nebavily se však o Markétině předchozím nebo nynějším životě, ale o sortimentu, který paní Valášková v obchodě měla. Probíraly se různými věcmi, šátky, šálami a háčkovanými ponči. Markéta byla najednou ve svém živlu, mohla mluvit o módě a o tom, co ji zajímá. Bez ostychu zeptala, zda tady vůbec něco prodá, v Praze by to byl skvělý obchod, ale nedokázala si představit, že by jej tady někdo docenil.

„Nemám děti ani manžela a v životě jsem se nadřela ažaž, takže teď si užívám. Mám našetřeno, a tak si můžu dovolit i tenhle málo výnosný obchod a všechny ty serepetičky, co tu jsou. A jestli se to tady místním líbí nebo ne, to mě pramálo trápí. Mám své zákazníky, to mi stačí.“

„Promiňte, na to jsem se neměla ptát. Ale jednou se vás budu muset zeptat na ten váš čaj, má nějakou zajímavou, skoro až podezřelou vůni.“ Markéta na paní Valáškovou lehce mrkla. Ta však jen mávla rukou a prohrábla si fialové vlasy.

„Jsem čupr ženská? Jsem. Tak co. Jsem svobodná, bezdětná, nikdo mě nemůže peskovat. Můžu a vždycky si budu dělat, co jen budu chtít, a to včetně pitného režimu, mladá dámo.“ Při těch slovech paní Valášková lehce přivřela oči. Markéta se usmála a jen lehce zakroutila hlavou. Po třech hodinách uznala, že už opravdu musí odejít, protože bude muset jít pěšky a domů je to dobrá hodina chůze. Ještě než odešla, paní Valášková jí nabídla práci v obchodě. Markéta měla pracovat jako prodavačka a pomáhat se vším, co bude třeba. Plat sice nebyl nijak závratný, ale pořád lepší než být zapsaná na úřadu práce. Markétě to vlilo novou krev do žil, byla přímo nadšená. Byl to přesně ten impulz, který potřebovala, aby se trochu vzpamatovala. Vzala tašku s nákupem a zamířila si to do první zastavárny, kterou měla po cestě. Jejich městečko bylo sice malé, ale ať je město sebemenší, vždycky se tam nějaká zastavárna najde. Markéta rozrazila dveře a sundala si náramek a řetízek, které měla na sobě. Byly ještě od Tadeáše. Hodila je na pult před prodavače. Ten si je beze slova prohlížel a pak vyndal deset tisíc. Markéta věděla, že mají mnohem, ale mnohem větší cenu, takže se na něj jen zašklebila.

„Vezmu si dvacet a budu předstírat, že nevidím, jak se mě snažíte oškubat.“ Prodejce, starý podsaditý pán s nažloutlým plnovousem, si Markétu zkoumavě prohlédl, ale pak se usmál a z kasy vytáhl další peníze, beze slova jí je podal.

„Výborně, možná se tu ještě s nějakým šmukem ukážu. Ale potom budu chtít slušnou cenu hned, jinak půjdu jinam.“ Markéta měla pocit, že se den obrací k lepšímu, bylo skoro poledne, domů sice přijde pozdě, ale s penězi a prací.

Domů šla pěšky a celou cestu se usmívala. Ani jí nevadilo, že se musí vláčet s nákupem po ne zrovna hladké silnici. Jejich malé městečko se vyznačovalo kdečím, ale opravenými silnicemi rozhodně ne. Hlušov, kterému všichni říkali Hlušina, ležel na úbočí několika kopců svírajících údolí. Dříve měl poměrně velký počet obyvatel, proto si také mohl dovolit náměstí, dva kostely, maličkou radnici, školku a základní školu, ve které byly vždy maximálně dvě třídy v jednom ročníku a pouze první stupeň. Z náměstí vedly boční ulice, které končily buď u řeky nebo v lese. Pouze jedna ulice se vyznačovala tím, že končila na sídlišti, kde stálo asi šest panelových domů, za kterými se rozléhal park. Bylo to takové malé centrum pro samoty, které byly rozsety v okolních lesích a na okolních kopcích. Kdo nebydlel v Hlušově, měl dům, stejně jako Markéta, na nějakém jeho vzdáleném konci. Pěšky to bylo od náměstí zhruba hodinu. V tomto okruhu zůstávalo jen několik rodin a stála zde spousta prázdných domů. Mezi nimi také malý lovecký zámeček, od Markétina současného bydliště vzdálený deset minut chůzí. Bylo to krásné stavení, které dostalo během předchozích dekád pořádně zabrat. Jeho majitelé se ho nyní snaží obnovit a vrátit mu původní krásu z doby jeho vzniku. Nikdy sice pořádně nepochopila, proč si zrovna tady někdo postavil zámeček, ale děda jí vždycky říkal, že pán alespoň mohl střílet jeleny rovnou z okna.

Většina obyvatel však žije v malých domcích nalepených na stodoly a maštale. K náměstí se už sice dostal moderní svět, ale jinak to je pořád to maličké město schované v lesích. Jakmile se však přestalo těžit dřevo, ubylo práce, až nakonec nezbyla skoro žádná a spousta lidí odešla do velkého města. Markéta cestou rozjímala nad osudy zdejších obyvatel a samozřejmě se nezapomněla alespoň chvíli litovat, jak nespravedlivě se k ní osud zachoval, když na ni zase poslal Andreu a Jáchyma. Většinu trasy však byla veselá díky nalezené práci. Vydrželo jí to přesně do chvíle, než přišla do babiččiny kuchyně. První, čeho si všimla, byla naštvaná babička házející velké kosti do hrnce na vývar. K čertu, pomyslela si hned ve dveřích.

„Ahoj, babi,“ pokusila se Markéta o smířlivý tón, ale reakce se nedočkala. Babička jen mrštila další kost do hrnce, až vystříkla voda na zeď.

„Trvalo mi to dlouho, ale zato mám dobrou zprávu,“ zkusila to ještě mile, ale zbytečně.

„Ale nepovídej, a co je ta dobrá zpráva? Že mi dlužíš na nájmu nebo že jsi nedokázala ani koupit kosti, že tě obtěžovalo jít do řeznictví? To jsou mi teda dobré zprávy, jen co je pravda!“ štěkla po ní babička a přitom jí hrozila jednou kostí, kterou nestihla odhodit do hrnce. Vypadala trochu jako čarodějnice. Na hlavě síťku, pod ní natáčky, zástěru a v ruce kost.

„Co to povídáš? V řeznictví jsem byla, ale ta kráva Andrea byla stejná jako vždycky a kosti mi neprodala. Kdes je vůbec vzala?“

„Kde asi! Od Lucinky přece, aspoň že ta je co k čemu a na nákup skočila. Je to hodná holka, ne jako ty, Markyno!“ Babička se na Markétu dívala zlostným pohledem, to Markétu pořádně namíchlo.

„Víš co? Tak fajn! Tady máš svůj podělanej nákup! A tady svoje podělaný peníze! A vypadáš jako čarodějnice, abys věděla!“ Markéta vším mrštila na stůl, hodila tam nákup i dvacet tisíc, co před hodinou získala. Na nic nečekala a naštvaně vyběhla z kuchyně přes chodbičku na dvůr.

Byla vzteky bez sebe. Chtěla se někam uklidit, zalézt, schovat se, ale neměla kam. Všechno bylo na očích. Bloumala po dvoře, kopala do všeho, co jí přišlo do cesty. Nakonec skončila ve výběhu pro slepice. Babička tam měla naskládané staré kmeny z pokácených stromů. Markéta si nafučeně sedla na mokré dřevo a vzteky si kousala nehet na palci. Jak mohla babička tak snadno věřit Lucii? Markéta zase myslela na to, že se neměla nikdy vracet. Z Prahy měla jet někam do neznáma, však by si poradila, třeba by si někoho našla, ale ona se vydala sem a už pěkných pár měsíců tu živořila jako červ v zemi. Nejraději by se okamžitě sebrala a zmizela, ale cítila, že ji tu něco drží. O všechno a všechny v životě přišla, jediná blízká osoba, která jí zbyla, byla babička. Ta stará protivná bréca, co za posledního čtvrt roku neřekla jediné milé slovo. Nebo alespoň ne Markétě. Nad vším ostatním se rozplývala, ale jí neřekla hezkého nic. Dokonce i k jídlu ji volala zvoněním na kravský zvonec, co stál odjakživa v kuchyni na okně.

Nejvíc ze všeho tady Markétu rozčilovaly slepice, protože těm babička věnovala extra péči a chovala k nim náklonost. Jednou ji Markéta dokonce slyšela, jak se rozplývá nad slepičincem jedné ze svých slepic. Láskyplně jim říkala moje zlatý holky. A přitom Markétě moc zlaté nepřišly. Dělaly nepořádek, smrděly, kvokaly a ničily jí jedny boty za druhými. Markéta seděla na mokrém dřevě dobré dvě hodiny a rozmýšlela co dál. Kalhoty už měla úplně mokré a mikinu, kterou si stáhla pod zadek, taky. Nehet okousaný skoro až na kost. Tady si je stejně nikdy nelakovala, tak co, pomyslela si, nikdo to nevidí. Občas po slepicích hodila kousek kůry z kmene, na kterém seděla. S babičkou to nikdy nebylo lehké. Měla svoji hlavu a svoji pravdu, ale pamatovala si, že když byla malá, tak spolu vycházely dobře. Jenže jak Markétě začaly být tenhle dům a město malé, babička to nepochopila a brala to jako zradu. Odmalička jí vštěpovala, že jednou se bude muset starat ona, tak ať už se činí, ale to Markéta nechtěla.

„Jste jen ošklivý potvory. Furt jen kdákáte a já abych kolem vás běhala. Kdybyste aspoň tolik nesmrděly, ale to vy ne, vy furt musíte všude trousit slepičince a smrdět na celou zahradu. Je to hnus, abyste věděly. A nečumte na mě! Hleďte si svýho, obludy,“ hartusila Markéta a hodila po nich další kousek kůry.

„Co vy víte o tom, jaký to je vrátit se někam, kde vás všichni nesnáší, nikdo vás tam nechce, ale vy nemáte kam jinam jít! Znáte jen ten svůj kurník a výběh, který je mimochodem mnohem, ale mnohem větší než můj pokoj.“ Na kropenatou slepici spadl další kousek kůry, jen zakvokala a Markéta by přísahala, že se na ni slepice zamračila.

„Fajn! Tak já se tady s váma nebudu zahazovat, když mě tu nechcete a šklebíte se na mě. Kousek kůry ještě nikoho nezabil, škaredky smradlavý!“ Markéta na ně vyplázla jazyk jako naštvané dítě. Zvedla se, otřela si mokrou mikinu a šla do svého pokoje, na dveře do kuchyně se ani nepodívala. Ze zásuvky stolu vytáhla velké tupé nůžky a usilovným pižláním si ustřihla svoje krásné dlouhé vlasy. Držela je v jedné ruce. Vypadalo to, jako by jí upadl culík. Dívala se na lehce zvlněné hnědé prameny a potom zkontrolovala rozcuchaný, křivě střižený účes na hlavě. Trochu se uchechtla a tupými nůžkami pokračovala v započatém díle, dokud nebyla alespoň trochu spokojená. Na týle si vlasy zkrátila na pár centimetrů, vlasy na temeni nechala mnohem delší. Prohrábla svůj výtvor rukou, trochu pročechrala a dál se na sebe dívala do zrcadla. Byla spokojená. Už není ta princezna z velkoměsta, která jezdila svojí červenou Audi, dostávala šperky za desetitisíce a kabelky ještě dražší, čtyřikrát do roka se válela u moře na ostrovech Středozemního moře. Teď byla v tom největším zapadákově světa, starala se o smradlavé slepice a neuměla koupit hovězí kosti. Tohle se k ní hodilo mnohem víc. Už nepotřebovala nikoho oslňovat elegantním pohozením dlouhých vlasů.

Smetla vlasy z mikiny i podlahy a hodila je do koše. Nůžky vrátila do zásuvky a vytáhla z ní krabičku, ve které měla schované šperky od Tadeáše. Až do dnešního rána jí bylo líto je prodat. Teď už jí to bylo fuk. V duchu si děkovala, že měla všech pět pohromadě a sbalila je. Alespoň něco jí teď usnadní život. Usmála se a hodila je do kabelky. Taky se prohrabala svým oblečením, které si přivezla. Na jednu hromadu vyházela všechny lodičky s červenou podrážkou, nechala si jen dvoje. Také většina oblečení letěla na stejnou hromadu. Nic z toho tady nebude potřebovat. Saténové župany, velkou večerní, ani koktejlky snad v pěti barvách. Dokonce ani blůzky s nabíranými rukávy. S úšklebkem se podívala na tu velkou hromadu, za kterou by se dalo pořídit nové auto, ale teď tu z jejího pohledu ležela jen kopa hader. Všechno to nacpala do cestovní tašky, zavřela na zip a mrštila taškou ke dveřím. Umínila si, že zítra bude lepší den. Pátek je vždycky lepší den. Navíc začíná říjen, což znamená, že přichází i lepší celý měsíc. Září nestálo za nic, takže teď už to musí být lepší.

Celý víkend se vyhýbala kontaktu s babi a v pondělí ráno v tom úspěšně pokračovala. Ani nešla na snídani. Vydala se pěšky rovnou do města, do obchůdku paní Valáškové. Dorazila tam krátce po osmé hodině, už bylo otevřeno. Vešla dovnitř a začala se omlouvat. Paní Valášková se nezlobila, naopak jí nabídla horký čaj. Bavily se o tom, co je potřeba ten den udělat a jaké povinnosti bude Markéta mít. Navíc na dnešek měla paní Valášková naplánovanou cestu do krajského města, do skladu pro zboží.

„Poraďte mi, jak vás mám přemluvit, abyste mě vzala s sebou. Tak dlouho jsem nebyla v normálním městě. Už mi to chybí. Tady mám pocit, že jsem se propadla do nějaké apokalyptické díry.“

„Holka zlatá, já potřebuju, aby kšefty svištěly a obchod zůstal otevřený. Co když budou chtít všichni nakoupit?“ Paní Valášková stála opřená o pult a sepisovala seznam na nákup, přitom se občas poškrábala dlouhým nehtem na bradě.

„Určitě sem všechny ty davy zamíří, až se vrátíme. A vůbec, zdáte se mi nějaká rozverná, kolik jste měla toho vašeho čaje? Můžete po něm vůbec řídit?“ Markéta se na paní Valáškovou podívala neobyčejně důležitě, založila si ruce na prsa a svraštila čelo. Paní Valášková se rozesmála, jakmile si všimla její drsné pózy. V tu chvíli Markéta věděla, že ji přemluvila, aby ji vzala s sebou. V batohu měla další šperky a bylo jí jasné, že ve větším městě je prodá výhodněji. Chtěla si koupit auto, aby byly cesty do práce jednodušší. Buď to, nebo začne jezdit na Zikmundovi, ale ten mezek by ji stejně nikam nedovezl. Svěřila se paní Valáškové, které směla říkat Marie, a ta souhlasila.

„Dobře holka, máš to teda pořádně promyšlené, to se musí nechat. Ale budeš mi říkat Marie, ano? Paní Valášková byla moje matka a vlastně i můj otec.“

„Otec?“ nechápala Markéta.

„Tak jsem zase tady,“ pronesla Markéta, když opět přišla do řeznictví.

„To teda nevím, jediná zlodějka jsi tady ty!“ štěkla po ní Andrea.