Adrienne Basso

no other highlander

Copyright © Adrienne Basso, 2017

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-362-8

Manželovi Rudymu

s láskou a poděkováním za to,

že jsi mě neustále podporoval, povzbuzoval mě a věřil mi,

za to, že jsi dělal korektury každého rukopisu,

a za to, že jsi byl – a pořád jsi – mým fandou číslo jedna!

1. kapitola

Skotská Vysočina, 1334

„Co tu tak strašlivě páchne?“ Sir Malcolm McKenna nakrčil nos a zadíval se na svou pětiletou dcerku Lileas, jež stála na nádvoří McKennova hradu vedle něho.

Děvčátko hlasitě potáhlo nosem a otočilo se k věrnému psovi, kterého mělo neustále po boku. „To musí být Princ. Myslím, že potřebuje vykoupat.“

Jakmile flekaté zvíře zaslechlo svoje jméno, zvedlo uši a naklonilo hlavu. Malcolm se na velkého psa zkoumavě zadíval, ale na jeho kožichu ani na tlapách nespatřil žádnou nečistotu. Lem šatů jeho dcery byl ovšem celý ušpiněný a Malcolm tušil, že její boty jsou na tom ještě hůř. Zjevně se předtím potulovala ve stájích, kam bez dovolení nesměla chodit.

Malcolm povytáhl obočí. „Princ?“

„Ano.“ Lileas vehementně kývla hlavou. „Kuchařka o něm říká, že je to opelichaný prašivý čokl, když ho vyhání z kuchyně. Ale my ho stejně máme moc rádi, že, tatínku?“

Holčička se na otce líbezně usmála a v té chvíli se tolik podobala své matce, že Malcolm pocítil záchvěv melancholie. Jeho smluvené manželství s Margaret Douglasovou trvalo krátce, a přestože nebylo nešťastné, nejednalo se o takový vztah, po jakém by toužil.

Přál si mít ženu, která by ho podněcovala a vzrušovala. Která by měla vlastní názory, bystrou mysl a přívětivou povahu. Přál si manželství, v němž by se snoubila láska s oddaností, jaké viděl u svých rodičů. A plné vášně. Ano, chtěl mít v posteli ženu, která by mu rozpalovala krev a na jeho polibky a laskání by odpovídala vlastní smělou odezvou.

Když se vzali, byla Margaret zpočátku milá a laskavá a tak dychtivá potěšit ho, až si někdy vyčítal, že její slepou lásku neopětuje. To, že jí otevřeně nevyznával lásku, vedlo časem k tomu, že se u ní projevovala čím dál větší, až skoro zoufalá závislost na něm, což ho od manželky ještě víc vzdálilo.

Margaret se každou chvíli rozplakala a ještě častěji si stěžovala. Popravdě řečeno, manželčino chování Malcolma unavovalo. Možná vstoupili do manželství příliš mladí. Možná by časem přišel na to, jak ji učinit šťastnou, a naučil by se, jak ji zahrnout láskou, po níž tak zoufale prahla.

To se už bohužel nedoví. Margaret náhle zemřela na silnou horečku v době, kdy jejich dcerce byly pouhé dva roky. Po její smrti Malcolm upřímně truchlil a uvědomoval si, že by své mladé ženě měl být neskonale vděčný, protože mu dala ten nejvzácnější dar – dítě.

Nebyl to syn a dědic, jak mnozí v klanu doufali a přáli si. Vlastně se dá říct, že hodně lidí si myslelo, že Margaret tím, že porodila dceru, zklamala. Malcolm však věděl, že se mýlí.

Od prvních okamžiků, co uchopil do náruče Lileasino malé vrtící se tělíčko, cítil tak prudký nápor emocí, až se mu podlamovala kolena. Pokaždé, když se zadíval na šibalskou tvář své dcery, se mu ještě i dnes srdce vzedmulo přívalem lásky.

Nedovedl si představit život bez ní – bez své malé uličnice – plné života a smíchu a nejspíš toho nejdrzejšího dítěte z celé Vysočiny. To alespoň vždycky tvrdili jeho rodiče a většina členů klanu. Věděl, že ji rozmazluje a hýčká víc, než by měl, ale krátká léta bezstarostného dětství ubíhala velmi rychle a on si je chtěl užít stejně, jak si je užívala jeho dcera.

Malcolm a Lileas prošli nádvořím a zastavili se u těžkých dubových dveří vedoucích do velké síně. Princ, dlouhý jazyk vyplazený, je radostně následoval.

„Ne, Lileas, Princ páchne, a proto do síně nepůjde,“ řekl Malcolm. „Babička by z toho měla smrt.“

Zkřížil paže na prsou a čekal, až dcerka přizná, že tak ohavně nepáchne pes, ale ona.

Lileas se otočila k zvířeti a pak prosebně pohlédla na otce. „Můžu pomoct s přinášením vody ze studny, aby se mohl vykoupat.“

Malcolm zavrtěl hlavou. „Teď na jeho koupání nemám čas. A čas nemá ani nikdo jiný,“ dodal pro jistotu. „Bude muset zůstat venku.“

Jeho rodiče byli vůči Lileas skoro stejně shovívaví jako on, ale jejich shovívavost se nevztahovala na psa, o němž tvrdili, že by měl pobývat v boudě, a ne pod postelí v Lileasině ložnici. Tentokrát to ovšem nebyl pes, kdo tak odporně zapáchal, nýbrž děvčátko.

Lileas se zamračila a rozmrzele vytrčila spodní ret. „Princ bude moc smutný, jestli bude muset zůstat venku.“

„Ano.“

„Asi začne štěkat. Hodně hlasitě. Možná bude i kňučet a naříkat.“

„To je téměř jisté.“

Lileasiny rty se roztřásly. „Já budu taky naříkat.“

Malcolmovi se při pohledu na její uslzené oči sevřelo srdce a málem ustoupil. Ne! Musí se naučit poslouchat, už jen pro vlastní dobro. Mnohokrát ji upozornil na to, jaká nebezpečí jí hrozí ve stájích, avšak ona jeho varování nedbala.

Zatím se jí naštěstí nic zlého nepřihodilo, ale co příště? Bude mít pořád štěstí? Při tom pomyšlení se mu málem zastavilo srdce.

„Na to, aby Princův zápach zmizel, nestačí pár slz,“ prohodil nedbale Malcolm.

Lileas si hřbetem ruky otřela oči. „Nepáchne tak hrozně,“ tvrdila umíněně.

„Ale ty ano.“ Malcolm se sklonil, až se svým nosem málem dotkl jejího. „Jak myslíš, že se to stalo?“

Lileas sklopila zrak a zadívala se stranou. „Neměl bys říkat, že páchnu. Babička říká, že není zdvořilé urážet dámu.“

„Ano, ale opravdová dáma nelže. Zvláště ne tatínkovi,“ řekl káravě Malcolm.

Lileas se dychtivě kousla do rtu. „Nezlob se, že páchnu, tatínku. Smím se vykoupat?“

„Až mi povíš, jak jsi k tomu přišla.“

Děvčátko se zhluboka nadechlo. Zatvářilo se nezvykle vážně a prohlásilo: „Šlápla jsem do kobylince.“

„Na nádvoří?“ podivil se Malcolm, protože chtěl vyzkoušet její pravdomluvnost.

Lileas se vzrušeně rozzářily oči. Otevřela ústa a chtěla přisvědčit, pak se však zarazila a sklopila hlavu. „Ne, tatínku. Ten hnůj byl ve stájích. Přinesla jsem tam koním mrkev a jablíčka.“

Malcolm pomalu spokojeně vydechl a chápavě se na dcerku usmál. „Vím, jak máš koně ráda, ale tolikrát jsem ti říkal, že je nemůžeš krmit, pokud s tebou do stájí někdo nepůjde.“

„Byl tam Duncan!“ namítla Lileas.

„Někdo dospělý,“ upřesnil Malcolm. „Desetiletý kluk není zrovna ten pravý doprovod k bujným zvířatům. Tihle koně jsou cvičeni pro boj. Malé dítě, jak jsi ty, by tam snadno mohlo přijít k úhoně.“

„Vždycky dávám pozor,“ ohradila se Lileas. „A koně mě mají rádi. Nikdy mi neublíží. Dávám jim dobroty a někdy jim zapletu do hřívy květiny. Potom vypadají moc hezky.“

Malcolm se snažil nedat na sobě znát, že ho pobavila, když si představil, jak jeho otec, zeman a válečník Brian McKenna, jede do bitvy na koni s hřívou vyzdobenou jemným vřesem. „To je jedno, musíš prostě dělat to, co ti říkám, Lileas.“

„Nezlob se,“ opakovala Lileas a dlouze si povzdechla. „Pro ubohou sirotu bez matky je těžké chovat se, jak by měla. Kdybych měla opravdovou maminku…“

„Lileas,“ řekl výhrůžně Malcolm, „to, že nemáš matku, tvé chování neomlouvá, jak dobře víš.“

Lileas svěsila hlavu a pomalu vlekla nohy po tvrdé prašné zemi. Malcolm viděl hnůj nalepený na jejích polovysokých botách a obával se, že až se kůže pořádně umyje, ztvrdne. V tvrdých botách se vytvářejí puchýře, a i když to nemusí být velký problém, mohou zhnisat, nebudou-li dobře ošetřeny. Umínil si, že nesmí zapomenout promluvit si se ševcem o tom, že je třeba ušít nové boty.

„Moc se na mě zlobíš, tatínku?“

Malcolm se zhluboka nadechl. Ano, zlobil se. Ale první nápor hněvu se rychle vytrácel. Bez ohledu na její chování se prostě nedokázal na svou dceru zlobit.

„No, víc bych se zlobil, kdybys mi dál lhala,“ řekl a uhladil jí vlasy na temeni.

Náhlé prudké zadunění koňských kopyt kdesi za hradem odvedlo jeho pozornost od Lileas. Nezaznělo žádné troubení na poplach, ale Malcolm zpozoroval, že se několik vojáků na hradbách vrhlo kupředu. Znepokojeně stočil pohled k těžké bráně, aby zjistil, je-li zavřená.

Automaticky sáhl po meči a rozmrzele zjistil, že není na obvyklém místě u boku. Protože se právě vrátil z cvičiště, zůstala jeho zbraň v péči panoše, který ji teď čistil a olejoval.

Dýku u pasu však měl; věděl, že v případě potřeby by ubránil sebe i dítě. Avšak v této chvíli bylo jasné, že nemá důvod k obavám.

McKennův hrad byla jedna z nejlépe opevněných staveb na Vysočině, pyšnil se vysokou čtyřhrannou strážní věží, širokým cimbuřím a šedivými kamennými hradbami o tloušťce téměř patnáct stop. Dokonce i v nepravděpodobném případě, že by nepřítel dokázal prolomit tuto impozantní obranu, měl by proti sobě armádu McKennových vojáků, patrně nejzuřivějších bojovníků z celého Skotska.

Otevřenou branou projela početná skupina mužů. Malcolm postrčil Lileas za sebe, ale jakmile poznal, kdo jede v jejich čele, uvolnil rozhodný postoj.

„Strýček James!“ vypískla nadšeně Lileas a dala se do běhu.

Malcolm s úsměvem pozoroval, jak jeho mladší bratr sesedl z koně, uchopil Lileas do náruče, zvedl ji vysoko do vzduchu, pak si ji přitáhl k sobě a pevně ji objal. Malcolm se důstojnějším krokem vydal za svou dcerou, ale nakonec se neudržel a vyprskl smíchy, neboť zpozoroval, že bratr krčí nos a zjevně se snaží přijít na to, odkud se nese velmi odpudivý zápach.

James se rychle dovtípil, když pohlédl na Lileasiny boty, ale byl natolik zdvořilý, že ji stále držel u sebe. Holčička se zachichotala, ovinula mu paže kolem krku a on ji v náručí pohoupal.

„Jaké rošťárny jsi prováděla od té doby, co jsem tu byl naposledy?“ zeptal se James a jemně ji spustil na zem.

„Žádné,“ odpověděla Lileas a sklonila hlavu. „Jsem moc hodná, vždycky poslouchám a dělám, co se mi řekne.“ Malcolm si hlasitě odkašlal. Dcerka se k němu otočila a zatvářila se nasupeně. „Ze všech sil se snažím dělat, co se mi řekne.“

„To je vše, co od tebe může člověk chtít.“ James napřáhl ruku k Malcolmovi, aby se s ním přivítal, ale vtom mezi ně vstoupila Lileas.

„Kde je teta Davina? Přijede taky? A kde je její děťátko? Je tady? Chtěla bych je pochovat. Slibuji, že budu moc opatrná. Babička mi říkala, že se za ně musím modlit, a já to taky dělám, každý večer. A taky se modlím za tebe, strýčku Jamesi.“ Chrlila slova tak rychle, že jim téměř nebylo rozumět.

James položil neteři ruku na rameno. „Teta Davina je doma v Torridonu a čeká, až se děťátko narodí. Ale do té doby ještě zbývá několik měsíců.“

„Doufám, že to bude holčička,“ prohlásila Lileas. „Jako já.“

„Víš, Lileas, nikdo nebude jako ty,“ řekl James, zasmál se a pocuchal děvčátku vlasy.

„A za to jsme všichni velice vděční,“ prohlásil McKenna, přistoupil blíž a láskyplně poplácal Jamese po rameni. James měl sotva čas pozdravit se s otcem, než přispěchala matka. Vrhla se k němu a pevně syna objala.

„Proč jsi nedal vědět, že přijedeš?“ zeptala se vyčítavě lady Aileen a pohladila Jamese po tváři. „Je s tebou i Davina?“

„Ne, matko, ta odpočívá v bezpečí domova.“

„To je asi nejlepší, i když bych ji moc ráda viděla.“ Lady Aileen zvážněla. „Proč jsi neposlal zprávu, že se k nám chystáš? Kdybych to věděla, přikázala bych kuchařce, ať přichystá nějaká tvoje oblíbená jídla.“

„Přestaň se kolem něho točit, Aileen,“ zamručel McKenna. „Jamesovi prostě bude muset stačit šlichta, co se chystáš předložit nám ostatním.“

Malcolm a McKenna na sebe pobaveně pohlédli a matka dotčeně pootevřela ústa.

„Měl by sis dávat pozor na své způsoby, Briane McKenno,“ řekla ostře lady Aileen. „Jinak se postarám, aby se na tvoje prkénko dostalo jenom maso určené psům.“

Na rušném nádvoří následovalo několik okamžiků napjatého ticha. McKenna vrhl hněvivý pohled na manželku, lady Aileen se stejně zlostně zadívala na něho.

První prolomil napětí McKenna, jeho široká osmahlá tvář se roztáhla do širokého úsměvu. Lady Aileen se také pousmála, pak k manželovi zvedla tvář a on ji něžně políbil.

Malcolm je pozoroval se směsicí zmatku a úžasu. Celý život vídal u svých rodičů vroucí projevy lásky – téměř při každé příležitosti. Se stejným zápalem se přeli a zase se udobřovali, a přesto si při tom všem zachovávali vzájemnou úctu a respekt.

Protože i Malcolm žil nějaký čas v manželství, vskutku nechápal, jak je to možné. Za to, že mezi jeho rodiči je tak silné spojení, snad může láska. Ale Malcolm věděl, že je k tomu zapotřebí víc než zalíbení a emoce. Jeho rodiče byli spojeni poutem tak silným, že bez ohledu na to, jak se napínalo, se zdálo, že se nikdy nepřetrhne.

Bylo to přesně takové manželství, jaké si Malcolm přál mít. Mohl-li soudit podle výrazu oddanosti, který se na Jamesově tváři objevil, jakmile vyslovil jméno své manželky, myslel si, že jeho mladší bratr k takovému vztahu směřuje.

Zřejmě není tak vzácný a je možné takový svazek nalézt. Malcolm si s melancholickým povzdechem uvědomil, že prostě musí dál hledat.

James pokynul jednomu rytíři ze své výpravy, aby přistoupil blíž. „Rád bych ti představil sira Gideona Crofta. Gideone, to je můj otec, zeman McKenna, moje matka, lady Aileen, a můj starší bratr Malcolm.“

„Je mi ctí vás všecky poznat,“ řekl sir Gideon a hluboce, obřadně se uklonil.

Lileas šťouchla loktem Jamese do boku. „A co já?“

„Odpusť, holčičko,“ řekl se smíchem James. „I když věřím, že sir Gideon už ví, jak se jmenuješ.“

„Opravdu?“ Lileas, zjevně potěšená jeho tvrzením, natáhla krk a zadívala se na vysokého, pohledného rytíře. „Ví taky, že mám ráda koně a psy a že ze všeho na světě nejvíc potřebuji novou maminku?“

„Už to vím.“ Sir Gideon pokrčil koleno a rukou dramaticky zakroužil ve vzduchu. „Považuji za velkou čest, že jsem se s tebou mohl seznámit, lady Lileas.“

Lileas zvedla hlavu a vrhla na něho koketní úsměv. „Nikdo mi neříká lady Lileas. Ale moc se mi to líbí.“

Všichni se zasmáli. Všichni – kromě Malcolma. Toho vyzývavě upejpavé chování dcery nepotěšilo. Je jí teprve pět, a už zkouší ženské triky! Asi opravdu potřebuje, aby se její výchovy ujala matka.

„Vítám tě v McKennově hradu, sire Gideone,“ řekla lady Aileen.

„Ty ovšem nepocházíš z Vysočiny,“ podotkl McKenna a přimhouřil oči.

Sir Gideon se pomalu napřímil. „Ne, zemane. Moje matka byla Francouzka. Jsem jen poloviční Skot.“

„Z té lepší poloviny,“ podotkl James.

Ostatní se krátce, poněkud napjatě zasmáli. „Bojoval jsem v křížové výpravě vedle tvého syna, zemane McKenno,“ řekl sir Gideon.

„Ano, a párkrát mi zachránil krk,“ dodal James.

Upřímně se na přítele usmál a napětí se pomalu vytratilo. Obyvatelé Vysočiny jsou od přírody podezíraví vůči lidem odjinud, ale Jamesova slova zajistila siru Gideonovi příznivé přijetí. Alespoň prozatím.

„Pojďte dovnitř a ohřejte se u krbu,“ řekla lady Aileen a zavěsila se do Jamese.

Malcolma bodl nečekaný osten žárlivosti na to, že matka zjevně protežuje bratra, ale chápal, že potřebuje mít svého druhorozeného syna nablízku. James byl celých pět let mimo domov, bojoval v křížových výpravách. Minulý rok se vrátil, brzy po návratu se oženil a spolu s manželkou se usadil v tvrzi, kterou zdědila.

Přestože lady Aileen byla šťastná, že její syn je zase na skotské půdě, často si stěžovala, že výprava na návštěvu Jamese a Daviny trvá čtrnáct dní – za příznivého počasí. Avšak časté deště a rozbahněné cesty, které patřily k běžnému životu na Vysočině, dobu putování prodlužovaly a znepříjemňovaly.

Kdyby si lady Aileen mohla vybrat, přála by si, aby všechny její dospělé děti – i vnoučata – žily ve zdech jejich pevného, rozlehlého hradu. Chápala však, že James potřebuje být nezávislý, a často hovořila o tom, jak je hrdá, že díky němu dříve zanedbávaná tvrz zase vzkvétá.

Ve velké síni kývl Malcolm na služebnou. „Postarej se, aby se Lileas důkladně umyla a vzala si na sebe čisté oblečení,“ přikázal jí. „A čisté boty.“

Služka nakrčila nos, jakmile od děvčátka zavanul odpudivý zápach, ale přece jen podala Lileas ruku. Ta vrhla na otce prosebný pohled, jenže Malcolm se ani nepohnul, stál se zkříženými pažemi, aby jí dal najevo, že to myslí vážně.

Lileas zaťala drobnou ručku v pěst a její prosebný pohled se změnil ve zlostný. Malcolm ani nemrkl. Lileas zrudla, ale než mohla ztropit scénu, služka ji pohotově odvedla pryč.

Při pohledu na to, jak se jeho mlčenlivá, nasupená dcera vzdaluje, se Malcolm nepatrně ušklíbl.

James se posadil na židli na pódiu a pokynul siru Gideonovi, aby učinil totéž. Jamesova matka se usadila vedle syna a starostlivě mu položila ruku na rameno, jako by se bála, že kdyby ho nedržela, mohl by zmizet.

McKenna zaujal místo na největší židli, pak mávl rukou a několik mužů, kteří právě pobývali v síni, se vzdálilo, aby zemanovi dopřáli soukromí.

„Je všechno v pořádku? Jak se daří Davině?“ vyptávala se lady Aileen.

„Břicho se jí každým dnem zvětšuje,“ odpověděl James a usmál se. „A je čím dál rozmarnější.“

„S těhotnou ženou člověk zažívá radost i trápení,“ přisvědčil Malcolm, hrdý na to, že jeho hlas zní pevně a klidně.

Překvapeně si uvědomil, že ho zabolelo, když se dověděl, že Davina čeká dítě, a ulevilo se mu, jakmile se mu podařilo bolest potlačit.

Cítil však, že se na něho upírá matčin bystrý zrak, a uhnul pohledem. Byly doby, kdy mu připadalo, že matka dokáže číst jeho myšlenky, a teď si rozhodně nepřál, aby o nich něco věděla. Byl opravdu rád, že bratr nalezl štěstí. Ale občas se stávalo, že ho bolestivě zasáhl pocit zklamání, že si Davina vybrala Jamese, a ne jeho.

„Sir Gideon sem přicestoval z dalekého severu,“ řekl James. „Přináší znepokojivé zprávy týkající se naší rodiny.“

James sklonil hlavu a úkosem krátce pohlédl na bratra. Jejich oči se na okamžik setkaly a Malcolma vzápětí zamrazilo zlé tušení. Snažil se je potlačit, ale zcela se ho nezbavil. Musí se jednat o něco velmi důležitého, když to přimělo bratra vzdálit se od těhotné manželky.

„Pověz nám, o co jde, sire Gideone,“ vyzval ho McKenna.

Sir Gideon se obrátil k zemanovi, hezkou tvář sevřenou obavami. „Jak říkal James, pobýval jsem v posledních měsících na severu a slyšel jsem o tvé rodině velmi znepokojivé věci.“

Protože se vzápětí objevilo několik sluhů přinášejících tácy s jídlem, vínem a whiskey, sir Gideon se odmlčel. Jen co sloužící postavili podnosy na stůl, McKenna jim pokynul, aby se okamžitě vzdálili.

„Pokračuj,“ vybídl zeman Gideona.

Sir Gideon se namáhavě nadechl. „Zeman MacPhearson vyhlásil odměnu na Malcolmovu hlavu.“

Malcolm postavil svůj korbel s pivem na stůl tak prudce, až se snad polovina obsahu vylila. „Cože?“

„Je to pravda,“ pokračoval vážným hlasem sir Gideon. „Slyšel jsem to od několika mužů, včetně jednoho, který slouží v MacPhearsonově gardě.“

„Odměnu? Proč? MacPhearsonům jsem neprovedl nic, čím bych si vysloužil takové jednání,“ vykřikl dotčeně Malcolm.

„MacPhearson tvrdí, že je to odplata za potupu, kterou jsi uvrhl na jeho klan. Přesně řečeno na jeho nejmladší dceru Brienne.“ Sir Gideon poposedl a odhrnul si vlasy z tváře. „Před několika měsíci porodila nemanželského syna. Říkají, že otcem jsi ty.“

Malcolm se napřímil a strnule seděl, neschopen pronést slovo. Levoboček? Můj levoboček?

McKenna stočil zrak k siru Gideonovi. „Víš jistě, že jsi slyšel správně?“

„Vím. Odměna je hodně vysoká a zpráva o ní se rychle šíří,“ odpověděl sir Gideon. „Nepotrvá dlouho a na tvém území se objeví ti, kdo ji budou chtít získat.“

„Proto jsi přijel?“ zeptal se klidně McKenna. „Abys sebral odměnu vypsanou na mého syna?“

„Otče!“ James odsunul židli a vstal. „Gideon je důvěryhodný přítel. Přijel sem, protože mi chtěl prokázat laskavost.“

„A my jsme mu za to vděční, že, Briane?“ Lady Aileen položila Jamesovi ruku na rameno a jemně ho přiměla, aby se zase posadil.

„Nepovažuji tvé podezření za urážku, zemane McKenno,“ řekl sir Gideon. „Ale dávám ti své čestné slovo, že proti McKennům nikdy nepozvednu zbraň. Slíbil jsem Jamesovi loajalitu a svůj slib nikdy neporuším.“

„Děkuji ti, sire Gideone,“ řekla lady Aileen a laskavě se usmála. „Jsme tvými dlužníky.“

McKenna opatrně přikývl, pak tázavě povytáhl obočí a otočil se k staršímu synovi. „Co k tomu řekneš, Malcolme? Není to tvrzení pravdivé? Nebo to dítě může být tvé?“

Malcolm byl tak otřesený, že ho otcova otázka nijak neurazila. Zamračil se, zajel si rukou do vlasů a pátral v paměti. „Nevzpomínám si, že bych se někdy setkal s kteroukoli MacPhearsonovou dcerou.“

„A co loňské jarní slavnosti?“ zeptal se James. „Tam byli členové všech klanů. Nemohl jsi tu dívku potkat tam?“

„Je to možné, ale každopádně si nevzpomínám,“ odpověděl rozhodně Malcolm a jeho hlas se odrážel od vysokých kamenných stěn.

Ovšem, upřímně řečeno, jistý si nebyl. Několik týdnů před oslavami strávil v tvrzi svého bratra a během nich se dostal do zvláštního rozpoložení. Bylo těžké mít neustále před očima lásku a zalíbení mezi Jamesem a jeho manželkou, ženou, již si Malcolm kdysi přál získat pro sebe.

Počáteční úleva, kterou pocítil, jakmile se od nich vzdálil, způsobila, že se začal chovat jinak než obvykle. Nevěnoval se turnajům a simulovaným bitvám – což míval vždy v oblibě – a místo toho trávil až příliš mnoho času u dobré whiskey, která tu tekla proudem. A také flirtováním se všemi hezkými děvčaty.

Je možné, že se vyspal s MacPhearsonovou dcerou, když byl tak opilý, že si na to už nevzpomíná? Při této ostudné představě měl Malcolm najednou hořko v ústech.

„Malcolme, co nám povíš o těch slavnostech a o lady Brienne?“

Matčin tázavý hlas vytrhl Malcolma z přemítání. Ucítil, že se mu do tváří hrne horkost, a pohlédl na ni. Matka vraštila čelo a její výraz v něm vyvolával pocit, že je mu zase patnáct let. Těžce polkl a uhnul očima.

„Před matkou můžeš mluvit otevřeně,“ prohlásil McKenna. „Bude lepší, když všechno uslyší od tebe, aspoň si nebudu muset vybavovat všechno, co mi řekneš. Kdybych něco vynechal, donekonečna by na mě dotírala.“

„Ano, pokud jde o mé děti, neexistují žádná tajemství,“ řekla lady Aileen a ostře pohlédla na syna. „Chci slyšet celou pravdu, Malcolme. Dobře vím, co obnášejí potřeby a touhy mužů.“

Všechny oči se dychtivě obrátily k Malcolmovi. Horkost v jeho tvářích ještě zesílila, ale protože věděl, že nemůže očekávat žádný odklad, odkašlal si a začal: „Přece si však vzpomínám, že tam bylo několik žen, které vzbudily… ehm… můj zájem.“

„Spal jsi s nimi?“ zeptala se bez okolků lady Aileen.

Malcolm se cítil tak trapně, že jen kývl hlavou.

„Byly svolné?“ vyptávala se dál matka.

„Samozřejmě!“ odpověděl rázně Malcolm.

Lady Aileen povytáhla obočí. „Zkušené?“

Malcolmovi se podařilo zadržet povzdech a pak vrhl zoufalý pohled na otce.

„No tak, Aileen, snad si nemyslíš, že některý z mých synů musí ženám za jejich přízeň platit!“ vykřikl McKenna.

„Tak jsem to nemyslela,“ odpověděla lady Aileen. „Předpokládám, že ty ženy byly vdovy, ne panny.“

„Proboha, Aileen!“ Tentokrát McKenna doslova zařval. „Malcolm má dost rozumu, aby se nezaplétal s pannami! Že je to tak, Malcolme?“

Malcolm si poškrábal strniště na bradě a pomyslel si, že kdyby bylo možné, aby se podlaha pootevřela, třeba jen kousíček, zalezl by pod ni a už by se neobjevil.

„Zeman MacPhearson tvrdí, že jsi jeho dceru nejen svedl, ale také jsi jí slíbil manželství,“ vložil se do hovoru sir Gideon. „Proto bude odměna vyplacena pouze v případě, že k němu sira Malcolma přivedou živého.“

Malcolm prudce trhl hlavou, jako by ho do ní někdo udeřil. „Možná jsem během oslav vydatně popíjel a několik nocí strávil v posteli s ženou, ale rozhodně jsem žádné nenabídl sňatek,“ prohlásil Malcolm.

„Hmm, to je div,“ poznamenala suše lady Aileen.

Zmatený Malcolm si rukou prohrábl vlasy a něco si zamumlal pod nos.

„Jestli MacPhearsonové tvrdí, že byla vyslovena nabídka k sňatku, chtějí víc než spravedlnost,“ poznamenal přísným tónem McKenna.

„Proč by zeman veřejně lhal?“ podivil se James. „Taková slova zostudí jeho dceru i klan.“

V McKennových očích se mihl zmatek. „Zeman MacPhearson se na mě kdysi obrátil s žádostí o spojenectví. Chtěl, abych vyjednal zasnoubení jeho syna a tvé sestry Katherine.“

„Ty jsi s takovým návrhem nesouhlasil?“ zeptal se James.

Koutky McKennových úst sebou nepatrně škubly. „Ne tak úplně. Ale tvoje matka o tom nechtěla ani slyšet.“

„Tehdy byly Katherine čtyři roky,“ vysvětlovala trpce lady Aileen. „Nedovolím, aby kterékoli mé dítě vstoupilo do manželství, aniž by do toho mohlo mluvit. Zvláště moje jediná dcera.“

„No, jestli chce vytvořit spojenecký svazek teď, pokouší se o to dost divným způsobem,“ zabručel Malcolm. „Nebude mě nutit, abych se oženil s ženou, kterou neznám, ani neprohlásím nějaké dítě za svého dědice, pokud nebudu vědět, že je skutečně moje.“

„Možná jedná v dobré víře,“ vyslovil svůj názor sir Gideon. „Možná lže jeho dcera a zeman MacPhearson se ji jen snaží chránit.“

„Snad.“ Malcolm si dopřál pořádný doušek piva a snažil se nalézt klid. „Nebo třeba hledá důvod, proč by nás mohl napadnout.“

„Jestli touží po boji, snadno jim ho dopřejeme,“ řekl zaníceně James. „Ať poznají, jak hrůzostrašní umí být McKennové, jsou-li falešně obviněni.“

„Uklidni se, Jamesi,“ pokárala syna lady Aileen. „Nepošlu své syny do krvavého boje kvůli takové hlouposti.“

„Při vší úctě, lady Aileen, zeman MacPhearson to nebere na lehkou váhu,“ řekl sir Gideon. „Stanovil částku, která přiměje spoustu mužů, aby se pokusili sira Malcolma chytit.“

„Takové obvinění nemůžeme nechat bez odpovědi, ale také nemůžeme dovolit, aby zde zůstal pocit nespravedlnosti a touha po pomstě a to vše se šířilo mezi další klany.“ McKenna se zamyšleně hladil po bradě. „Zvláště teď, když anglický král Eduard III. dosadil na skotský trůn Eduarda Balliola. Musíme být loajální k našemu mladému králi Davidu II., i když hledá útočiště ve Francii. Jednoho dne se vrátí a nebude schopný vládnout zemi rozvrácené válkou klanů.“

„Možná je to součást MacPhearsonova plánu,“ nadhodil sir Gideon.

„Ať to MacPhearson dělá z jakéhokoliv důvodu, uráží tím Malcolma a znevažuje naši čest,“ namítl James.

„Pokud to není pravda,“ řekla tiše lady Aileen.

Malcolm zaťal zuby a ponížením ještě víc zbrunátněl. Třebaže jeho matka tvrdila, že ji tyto události neděsí, pod jejím ostrým pohledem se cítil čím dál nepříjemněji.

„Jsem přesvědčen, že je to falešné obvinění. Ale musím tu dívku vidět, abych měl úplnou jistotu,“ přiznal.

McKenna se opřel zády o židli a zadíval se ke stropu. „Potřebujeme někoho, kdo by vyjednal mír a svolal obě strany, aby tu věc smírně vyřešily.“

„K tomu bys měl získat někoho nestranného, ale důvěryhodného pro obě strany,“ řekl sir Gideon.

McKenna souhlasně přikývl. „Chci klan, který je naším spojencem a který je také provázaný s MacPhearsony.“

„Co třeba klan Armstrongů?“ navrhla lady Aileen. „Jejich spojenectví s MacPhearsony trvá celé generace.“

McKenna naklonil hlavu. „Prozíravá volba, má drahá. S Armstrongy jsme spojeni prostřednictvím Jamesova sňatku s Davinou, ale nejlepší je, že zeman Armstrong nám něco dluží. Zdá se, že nastal čas, aby dluh splatil.“

2. kapitola

Lady Joan Armstrongová vyhlédla z dlouhého úzkého okna v kamenné zdi a povzdechla si. Na modrou oblohu se hnaly temné, hrozivé šedivé mraky a vítr skučel čím dál silněji. Každou chvíli se spustí jarní bouřka, již podle loupání v kostech už předvídala její služka Gertruda.

Tentokrát Joan bouřkové počasí vítala, protože zcela odpovídalo její rozrušené náladě. Takový katastrofální týden! Zdálo se, že nic neprobíhalo hladce, jedinou výhodou bylo pouze to, že jejího pětiletého syna přestal trápit kašel a horečka.

Cítila se k smrti unavená, ale musela se věnovat povinnostem, které nepočkají. Zodpovídala za řízení domácnosti Armstrongova hradu a nemohla si dovolit poskytnout otci důvod ke stížnostem. S nechutí přijal pod svou střechu ji i jejího malého synka, když Joan asi před rokem odešla od manžela, a netajil se tím, že by uvítal jakoukoliv záminku, aby ji mohl poslat jinam.

Joan věděla, že mu k tomu nesmí zavdat příčinu. Alespoň do té doby, než bude mít kam jít. Při tom pomyšlení se jí na rtech objevil ironický úsměv. Mohla by najít útočiště v klášteře, ale taková představa byla vzhledem k její povaze zcela vyloučená. Ještě důležitější bylo, že kdyby se zavřela do zdí některého opatství, nemohla by s sebou vzít Calluma, svého dvouletého syna.

Musela by ho někomu svěřit. Někde ho nechat. Opřela se o studenou kamennou stěnu, protože při tom pomyšlení se jí zatočila hlava. Dítě bylo nesporně jedinou světlou stránkou jejího života; bez něho by snad ani neměla důvod ráno vstávat.

Toužila především po vlastní domácnosti, ale tu může mít, jen pokud se znovu provdá. Po zádech jí přeběhl záchvěv znechucení a strachu. Ne, už nikdy nedovolí, aby měl nad ní nějaký muž takovou moc, aby ji učinil tak zranitelnou.

Vstoupila do manželství se zemanem Archibaldem Fraserem se slepou naivitou, neznala jeho skutečnou povahu. O čtyři roky později sotva vyvázla živá a věděla, že má jen velmi chabou naději, že podruhé jí bude přát štěstí.

Všichni muži ovšem nejsou zrůdy. Pouze většina.

Její sestřenice Davina se provdala za Jamese McKennu. Zdálo se, že druhorozený syn z mocného klanu McKennů je počestný muž, ale člověk si tím nikdy nemůže být jistý.

James se do Daviny bláznivě zamiloval a ona do něho, ale prudká vášeň časem pomine a Davina bude zranitelná. Bůhví, co se stane potom.

„Tak tady jsi, Joan,“ pronesl známý ženský hlas. „Poslala jsem několik pážat, aby tě hledali v celém hradu.“

Bože, teď ne! Hlava mi třeští a už čtyři noci jsem pořádně nespala. To poslední, co potřebuji, je tahle otravná coura.

„Dobré odpoledne, Agnes.“ Joan se pomalu otočila a kritickým pohledem si změřila ženu stojící před ní. „Proč děláš kvůli mně takový rozruch? Stalo se něco?“

Šestadvacetiletá Agnes byla o rok starší než Joan, ale její tvář i postava vzbuzovaly dojem, že je mnohem mladší. Byla malá a štíhlá, měla bledou pleť, sytě modré oči a jasně rudé vlasy. I její rysy byly hezké, ale hlas zněl ostře a pronikavě, což ledaskomu šlo na nervy.

Poslední tři týdny, kdy pobývala v Armstrongově hradu, byly pro Joan utrpením. Lady Agnes sem přijela s nadějí, že se provdá za Joanina otce, za zemana Armstronga. Oficiálně nebylo nic rozhodnuto, ale o možnosti, že by Joanin ovdovělý otec z této ženy skutečně učinil svou novou manželku, Joan raději zatím neuvažovala, protože věděla, že takový svazek by pro ni měl zhoubné následky.

Kdyby měl otec manželku, jež by mu vedla domácnost, k čemu by potřeboval Joan? Ještě strašlivější by bylo, že kdyby s touto ženou zplodil syna, jakou šanci by měl Joanin hoch na to, že se jednoho dne stane zemanem klanu Armstrongů?

„Tvůj otec obdržel dopis od zemana McKenny,“ řekla Agnes. „Zdá se, že mezi McKenny a MacPhearsony došlo k rozepři, a tvého otce žádají, aby vyjednal smír. Musíme se připravit na přijetí početné skupiny hostů z několika klanů. Přijedou za čtrnáct dní.“

My? Zatraceně! Agnes si musí být mnohem víc jistá, že ji můj otec požádá o ruku, než jsem si myslela.

„Příprava pro návštěvu takového množství lidí vyžaduje hodně práce,“ přisvědčila Joan. „Ale je na to také spousta času.“

V Agnesiných očích se mihl záblesk radosti. „Už jsem se do toho pustila,“ prohlásila důležitým tónem, „protože jsem věděla, že by to zeman Armstrong ode mě očekával. Když jsem mu o tom řekla, velice ho to potěšilo.“

„Co tedy potřebuješ ode mě?“

Agnes začala nervózně natáčet na prst zbloudilý pramínek rudých vlasů. „Kuchař byl silně znepokojený, protože si myslí, že nemáme na to, abychom dokázali nakrmit tolik lidí. Tvrdí, že nám docházejí zásoby a že na doplnění je málo času. Musíš s ním o tom hned promluvit.“

Joan pohlédla na Agnes s předstíraným překvapením. „Ale vždyť jsi říkala, že ses do toho už pustila.“

Agnes vrhla na Joan ztrápený pohled. „Pustila. Služky větrají postele, uklízejí pokoje a perou prádlo, ať můžeme v hradu ubytovat zemany a významnější členy jejich doprovodu.

Zhotovují se nové židle na pódium, aby nahoře u stolu měli patřičné místo ti, kdo na to mají nárok. Čistí se šatníky, ze sklepa se přinášejí sudy vína a bylo objednáno pivo z pivnice.“

„A whiskey?“ zeptala se Joan.

Agnes zčervenala. „Té budeme potřebovat víc, a také čerstvého masa, zeleniny a chleba. Kuchař má strach, že bude těžké všechno opatřit. Musíš zemana ujistit, že to půjde.“

Ujistit ho? Joan se její absurdní poznámce v duchu usmála. Kuchař byl mohutný, podsaditý muž s obrovskými bicepsy a se zálibou v alkoholu. Touto dobou už jistě má v sobě pár číší něčeho ostřejšího a sotva bude mít náladu naslouchat Agnesiným požadavkům.

„Vyhnal tě z kuchyně s nožem v ruce?“ zeptala se Joan. „Nebo s pohrabáčem?“

„Ne! Neopovážil by se tak ke mně zachovat.“ Přestože to Agnes velmi rázně popřela, naskočila jí na čele znepokojená vráska, což ukazovalo, že na tom něco je.

Joan se odvrátila a přemáhala nutkání zasmát se. Aby zachovala klid, půjde do kuchyně, ale jestli je kuchař opilý, nebude ho provokovat. Raději si napřed vyslechne jeho reptání a výhrady a pak mu řekne, aby udělal, co je v jeho silách.

Až vystřízliví, hrdost na svou práci a touha potěšit zemana a klan mu pomůže dovést úkol do úspěšného konce.

Tuto informaci ovšem není zapotřebí sdělovat panovačné Agnes.

Joan se odvrátila od okna a pak se opatrně vydala po kamenných schodech dolů. Graciézně prošla velkou síní, Agnes hned za ní.

V kuchyni bylo horko a nesla se tu oblaka šedavého dýmu. Joan se zhluboka nadechla a nasála ze vzduchu lahodnou vůni pekoucí se zvěřiny. Pod hněvivým pohledem kuchaře se dva mladíci, celí rozpálení a zpocení, namáhavě snažili otáčet rožněm, na němž se pekla rozměrná kýta.

Na kamenné podlaze stály koše s jarní zeleninou, na jejíchž kořenech umíněně lpěly zbytky vlhké, voňavé zeminy. Vedle zeleniny se vršily hromady špinavých mís a věder a vratce se nakláněly k žhnoucímu ohništi.

Kuchař bez košile stál u dlouhého dřevěného pracovního stolu, v ruce sekáček, a porcoval hromadu králíků. Jakmile obě ženy vstoupily, zvedl hlavu, ale vzápětí ji zase sklonil a pokračoval v práci. Joan si všimla, že ze sekáčku odkapává čerstvá krev a že u jeho lokte stojí láhev whiskey, a raději se držela v bezpečné vzdálenosti.

„Nerada tě vyrušuji v práci, ale zdá se, že si lady Agnes myslí, že se ti nepodaří nakrmit klany McKennů a MacPhearsonů, až k nám přijedou,“ řekla Joan a pocítila škodolibou radost, neboť zaslechla Agnesin zděšený povzdech.

Kuchař ohrnul ret. Usekl hlavu dalšímu králíkovi, pak vysunul bradu a ostře se zadíval přes Joanino rameno. Joan téměř cítila, jak se Agnes třesou kolena. „Chceš říct, že nezvládnu udělat svou práci, lady Agnes?“

„Ne! Jenom jsem si dělala starosti, protože mi připadalo, že jsi znervózněl, když jsem ti o tom řekla,“ odpověděla Agnes.

„Ano?“ Kuchař si nalil notnou dávku whiskey, zhluboka se napil a opřel si pohár o bok. „Zmýlila ses.“

Slova jako by zůstala viset v zakouřeném vzduchu. Joan koutkem oka zahlédla, že Agnesiny rty utvořily úzkou sevřenou čárku. Pochybovala, že se Agnes někdy setkala se sloužícím, jako je tento kuchař, a bylo jasné, že netuší, jak si s ním poradit.

„Možná by lady Agnes měla pořídit soupis zásob spižírny,“ navrhla Joan, protože velmi dobře věděla, jak majetnicky kuchař přistupuje ke všem aspektům své kuchyně.

„Ať to zkusí,“ odpověděl kuchař. Dopil whiskey z poháru, zvedl sekáček a opět se dal do práce.

Joan se otočila k Agnes. „Co na to říkáš, Agnes?“

Jasně viděla, jak Agnes zaťala zuby. „Ty se ve zdejším zásobování vyznáš lépe, a tak si myslím, že by ses toho měla ujmout sama,“ zamumlala Agnes.

Joan povytáhla obočí. „Opravdu? No, když na tom trváš, začnu tady odtud. A nezapomeň o tom dát vědět mému otci. Protože to ode mě očekává, určitě bude velice spokojený.“

Agnes ztuhla, když slyšela, jak byla proti ní použita její vlastní slova. „Myslela jsem, že bychom mohly pracovat společně. To by zemana potěšilo nejvíc.“

„Že já odvedu všechnu práci, a ty za to budeš mít zásluhy?“ zeptala se Joan a zamračila se. „Tak jsi to myslela?“

Agnes ji zpražila ostrým pohledem. „Měla bys mi projevovat víc respektu a úcty.“

„Skutečně? A proč?“

Agnes se hrdě napřímila, ale její snaha vyzněla poněkud směšně, protože byla téměř o hlavu menší než Joan. „Brzy se stanu paní tohoto domu a všichni, včetně tebe, budou poslouchat mé příkazy.“

Joan ztuhla a cítila, že jí začínají škubat víčka. Ohlédla se po kuchaři, ale ten nezúčastněně pokrčil rameny.

„No ne, že by mi ušlo čtení ohlášek?“ zeptala se Joan a její pevný hlas se odrážel od silných kuchyňských zdí.

Jeden z kuchyňských pomocníků vyprskl a zřejmě upustil rožeň na své straně, protože vzápětí se ozvalo rozhořčené vyjeknutí druhého mladíka. Jejich reakce vyvolala v Joan vítězoslavný pocit, potěšilo ji, že její jízlivá poznámka zasáhla cíl, když ji pochopili i kuchtíci.

Agnes vytřeštila oči a její ústa utvořila užaslý kroužek. Joan se v duchu usmála. Zdá se, že je až příliš snadné nahnat jí strach.

„Nemysli si, Agnes,“ pokračovala Joan, „nejsi první žena, která upoutala mého otce, a nebudeš ani poslední.“

„Stanu se jeho manželkou,“ prohlásila Agnes, ale její hlas postrádal obvyklou přesvědčivost.

„To se uvidí.“

Agnes úžasem pootevřela ústa. Chtěla promluvit, pak se však zarazila a zlostně se otřásla. „Chtěla jsem se s tebou spřátelit. Být laskavá, ohleduplná. Ale ty to znemožňuješ. Jsi opravdu tak chladná a nadutá, jak se říká. Nedivím se, že se tě zeman Fraser zbavil.“

Do Joaniných tváří se nahrnula horkost. Neměla Agnes ráda od té doby, co ji poznala, a averze k ní sílila po každém okamžiku, který strávila v její společnosti. „O mém vztahu s Archibaldem Fraserem nevíš vůbec nic.“

Agnes zbledla, ale ani se nepohnula. „Vím toho dost.“

Joan obdařila Agnes neveselým úsměvem. Od prvního dne, kdy se Agnes objevila – vlastně sem vtrhla – tu nebylo moc pohody. Agnes potřebovala k životu klepy a intriky a ráda obojí vyhledávala.

Joanina ošklivá minulost bohužel z ní dělala ideální cíl. Málokdo chápal, proč utekla od mladého, pohledného, skvělého zemana, jakým byl Archibald Fraser, ale nikdo nezpochybňoval jeho rozhodnutí zrušit jejich manželství.

Poté, co se Joan vrátila domů, trvalo téměř rok, než ustaly ohavné řeči, které se po Armstrongově hradu šířily jako lavina. Ale po několika Agnesiných dobře mířených dotazech zase všechny klepy ožily.

Už jen to bylo dostatečným důvodem, aby ji Joan nesnášela. Ale poslední kapkou byl její samolibý, suverénní přístup. Joan věděla, že nejrozumnější by bylo, kdyby se k ní obrátila zády a její poznámky ignorovala, ale vždycky pro ni bylo obtížné nepouštět se do sporu. Vzdorovité chování se jí v manželství nevyplatilo, mělo za následek manželovy rány, které bývaly tak kruté, že pak celé dny nemohla chodit. „Jsi omezená, malicherná ženská, která nemá ani tolik rozumu, co Bůh nadělil huse,“ prohlásila důrazně Joan. „Tvoje údajné znalosti mého manželství nejsou nic jiného než plané žvásty, lži a faleš. Kdybych si myslela, že budeš mít v mém životě nějaký význam, řekla bych ti, jak to bylo, ale nestojí mi za to ztrácet s tebou čas ani energii.“

Agnesina tvář zrudla jako pivoňka. „Nebudu tady stát a nechat se urážet takovými, jako jsi ty! Jednou budeš litovat, že sis mě znepřátelila,“ vyhrožovala. „Až se tady stanu paní domu – což bude už brzy – s ohromnou radostí tě vyženu – a tvého prašivého spratka také.“

Joan bezděčně zvedla ruku, aby naduté Agnes vlepila políček, ale včas se zarazila, sevřela ruku v pěst a pomalu počítala do deseti. Neuhodí nikoho, i kdyby si to ten člověk skutečně zasloužil.

Agnes se k ní obrátila zády a vyšla z kuchyně tak chvatně, až cestou málem zakopla o koš se zeleninou. Nastalo ticho, do něhož zaznívaly jen údery sekáčku a syčení škvařícího se tuku odkapávajícího do ohně, jakmile se kýta na rožni začala znovu otáčet.

„Není dobré dělat si z ní nepřítele,“ podotkl kuchař.

Joan, stále plná zlosti, se k němu otočila. „Já vím, ale ona by přiměla k hříchu i světce.“

„Ano, lady Agnes je fúrie.“ Kuchař, v ruce stále zkrvavený sekáček, zvedl paži a důrazně jí mávl. „Nemyslím si, že její výhrůžky jsou plané. Měla by sis na ni dávat pozor.“