PRSTEŇ

MOJEJ (STAREJ) MAMY

GABRIELA SPUSTOVÁ IZAKOVIČOVÁ

PRSTEŇ

MOJEJ (STAREJ) MAMY

Vydavateľstvo RUAH

Suchá nad Parnou, 2024

© Gabriela Spustová, 2012, 2024

SVADBA – ROK 1932

Po prašnej parnianskosušianskej ceste sa smerom ku kostolu pohol radostný sprievod vo svadobnom oblečení. Na priedomí domov stáli ľudia, pozorovali svadobčanov, usmievali sa a pošepkávali si. Ženičky pri priestrannej bráne do domu im rozdávali svadobné koláče a hostili ich pálenkou a vínom.

Ľudia, čo sa prišli pozrieť na svadobný sprievod, boli oblečení v pracovných krojoch. Chlapi v konopných gacoch a konopnej či ľanovej košeli, staršie ženy v širokých tmavých sukniach na rubáši – spodnej sukni, v zásterách – fertuchách a blúze. Niektoré mali vzadu kasanicu – zadnú sukňu uviazanú na bruchu, spredu prikrytú širokou zásterou. Vo vrkočoch zapletené vlasy prikrývala šatka alebo čepiec. V zime nosievali ženy vlniak a chlapi krátky kabát – kamizolu.

No kroje svadobčanov boli slávnostné – ženy v čepcoch či sviatočných šatkách, naškrobených bohato vyšívaných rukávcoch s červeným vzorom a na nich všitou gumičkou nazberané tacle, ukončené nariasenou čipkou. Nesmel chýbať lajbel, pod krkom na tyle vyšívaný nariasený jemný krézel, všitý do bohato zdobenej stuhy a veľká vyšívaná mašľa. Na plátennom rubáši mali oblečenú zadnú nariasenú kasanicu a prednú čiernu fertuchu vyšívanú kvetinovým vzorom.

Muži boli odetí v snehobielej plátennej košeli, v lajblíku a kabáte – kamizole. Na nohách mali súkenné nohavice a na hlave klobúk. Ženy aj muži mali obuté starostlivo vyleštené sviatočné kožené čižmy.

No viacerí chlapi zo sprievodu boli oblečení v oblekoch a ženy v panských šatách či vo sviatočnej blúze a sukni. Svadobčania občas radostne zvýskli. Niektorí vyspevovali.

Nevesta bola krásna, oblečená v svadobnom kroji s bielymi rukávcami, vyšívanými gatrami, v hodvábnej zásterke a kasanici. Kroj mala najkrajší zo všetkých. Hlavu jej zdobila prekrásna parta – bohato zdobená čelenka, z ktorej viseli na stužkách z krušpánu upletené venčeky, ktoré mohli nosiť len panenské nevesty. Okolo krku mala uviazanú stuhu, na ktorej bol prišitý čipkovaný golierik – krézel a zlatými niťami vyšívanú mašľu.

Terezkin brat Jojo, nádejný gymnazista, nebol oblečený v kroji, ale v parádnom obleku, tobôž jeho sestra Marta, ktorá bola kandidátkou sestier premonštrátok.

Otec Imrich bol šťastný. Záležalo mu na šťastí jeho detí. Pomohol vyštudovať svojej sestre a aj dvom svojím deťom. Preto sám nikdy neštudoval, ale, hoci bol vojnovým invalidom, od mladosti pracoval na poliach. Terezka bola jedinou nádejou, že predsa len jedno z jeho detí zostane doma a pomôže na poliach a so statkom. Terezku to priveľmi netešilo. Túžila študovať, rovnako ako jej brat Jojo a sestra Marta.

Sprievod na chvíľu zastal. Po ceste popri ňom uháňal panský koč a rozvíril prach z cesty. Knieža Ladislav Odescalchi so svojou sestrou Helenou sa ponáhľali do kaštieľa. Šľachtic pochádzal po otcovi zo slávneho talianskeho rodu Odescalchiovcov a po mame zdedil Pálfiovské gény.

Ženičky na priedomí sa za kočom otočili a na chvíľu sledovali firšta. Usmievali sa popod fúzy a pokyvkávali hlavami. No len čo sa im jeho milosť stratila z očí, opäť sa upriamili na svadobný sprievod. Táto rodina nebola všedná a ľudia si to nemohli nevšimnúť. Pod drobnohľadom sledovali každého, čo okolo nich prešiel a premeriavali si ho od hlavy po päty.

A veru, bolo o čom hovoriť. Každý zo svadobného sprievodu bol niečím zaujímavý a hodný povšimnutia miestnych dedinčanov. Od ucha k uchu sa šírili klebietky a správičky, pokyvkávali uznanlivo a počudovane hlavou.

Imrich Šajbidor a Júlia Šomská, rodičia dvadsaťtriročnej Terezky, devätnásťročnej Marty a štrnásťročného Jozefa, čo túžil ísť hneď po skončení gymnázia študovať za kňaza, boli obdivuhodní ľudia a zamladi prežili veľmi dobrodružný život.

Imrich bojoval v prvej svetovej vojne v Taliansku. Tam ho zranila dun-dun guľka do nohy a zostal vojnovým invalidom. Jediný sa odplazil, hoci zranený, z horiacej stodoly. Ostatní jeho spolubojovníci stratili pri tomto útoku život.

Za svoj život a uzdravenie sľúbil Panne Márii, že bude celý svoj život jej ctiteľom. Svoj sľub dodržal. Prekrásne spieval v kostole „spievané hodinky“ po nedeľnej popoludňajšej pobožnosti. K úprimnej zbožnosti vychovával aj svoje deti.

Imrichova mama zomrela mladá, pravdepodobne z veľkého smútku pre stratu dieťatka. Možno aj pre nedostatok, čo šarapatil v dôsledku finančnej krízy pred začiatkom vojny. Ich dieťatko, maličké bábätko, nešťastne zomrelo, keď ktosi v náhlivosti schoval periny sušiace sa na slnku pred dažďom a nevšimol si, že dieťa spí v postieľke, kam perím natlačené periny položil.

Imrichov otec po tomto nešťastí odišiel do Ameriky a viac sa už nevrátil. Po smrti dobrej mamičky sa Imrich a ešte nedospelá Terezka stali sirotami. No Imrich sestru Terezku vychoval dobre a statočne. Stala sa pôrodnou asistentkou a vydala sa do Košolnej za urasteného mládenca. Prijala od neho priezvisko Tomašovičová.

Imrichova manželka Júlia Šomská pochodila kus sveta. Narodila sa v Hrnčiarovciach v sedemdetnej rodine. Spolu so štyrmi bratmi a sestrou Teréziou odišli v ťažkých časoch krízy do Ameriky, slúžiť v New Yorku v bohatých rodinách. Júlia zostala v Amerike štyri roky. Terezka, ktorá išla do Ameriky skôr, si v službe pobudla desať rokov a ich bratia sa už na Slovensko nevrátili.

No Júlia dostala od brata Gustáva na pamiatku prsteň s jeho iniciálkami, ktorý stále nosila, aby jej pripomínal bratov za oceánom. Gustáv si v Amerike vzal Slovenku a založil si slepačiu farmu. Výrobkami z hydiny vraj zásoboval celý New York. Vo voľnom čase rybárčil.

Terezka sa po príchode z Ameriky vydala v rodných Hrnčiarovciach a po smrti prvého manžela sa vydala znovu, za vdovca so štyrmi synmi. Júlii pomáhala, ako len vedela. Svoje krstňa, Júliinu dcéru Martušku, vystrojila do kláštora potrebnou výbavou, ktorú si musela každá kandidátka priniesť so sebou z domu.

Lucia odišla do kláštora vo Vrbovom, kde bol materský rehoľný dom, veľmi mladá, len sedemnásťročná. Biskup Jantausch si Martušku, neskôr rehoľnú sestru Luciu, veľmi obľúbil, lebo bola vo všetkom veľmi dôsledná.

Ďalšia Júliina sestra sa vydala do Viedne a mala dvoch synov.

Júlia si vzala svojho dobrého a pracovitého muža Imricha. Zo zárobku z Ameriky si kúpili od susedky Bertinky jej nevyužívaný pozemok a na mieste svojho malého domčeka si s Imrichom postavili nový, priestrannejší.

Sprievod sa už blížil ku kostolu. Šiel cestou smerujúcou do kostola a ku kaštieľu, pred ktorým stál ešte stále firštov koč s uhriatymi odfrkujúcimi koňmi. Vchod do kaštieľa lemovali vzácne stromy a kamenné sochy na betónových podstavcoch. Záhradu krášlila fontána a letohrádok.

Firštova babička Gabriela Pálfiová a najmä jej starší brat gróf Ján XVI. František Pálfi kaštieľ veľmi zveľadili. Gróf preň získal umelecké skvosty a vzácne dreviny z celej Európy.

Aj pred kostolom postávali ľudia. Obdivovali nevestu, ale aj ženícha vo vlastnoručne ušitom obleku.

Ján sa stal chýrečným remeselníkom, pánskym krajčírom. Remeslo mu dávalo slobodu od polí a robilo ho nezávislým. Látky kupoval vo Viedni a nebál sa z ich ušiť obleky ani učiteľom, právnikom a farárom.

Jánov otec, zeman Michal Fančovič z Bíňoviec, často ukrýval vo svojom dome tých, čo sa dostali do nemilosti pána, keďže dom zemana bol slobodný a pánova kompetencia sem zasiahnuť nemohla. Michal im poskytoval ochranu spolu s milou a dobrou manželkou Kristínkou Blažkovou. Spolu vychovali štyroch synov – Jozefa a Jána, Imricha a Alojza.

Sprievod vošiel do ozdobeného preplneného barokového kostola. Mladomanželia podišli ku kovovej ohrádke oddeľujúcej presbytérium – priestor pred oltárom, kde sa pohyboval kňaz, miništranti, akolyti či lektori – od lode kostola. V laviciach sedeli ľudia – vpredu mladí, na jednej strane dievčatá a na druhej chlapci, vzadu starší. Mnohým sa miesto na sedenie neušlo, a tak stáli.

Organová hudba dávala slávnosti majestátny lesk a noblesu. Myseľ povznášala bližšie k nebesiam. Svadobčania sa usadili do lavíc. Na chóre hral na organe poslanec Teplanský, majiteľ majera na Blanke. Terezkin otec Imrich spieval na svätých omšiach s jeho hudobným sprievodom. Terezku mali Teplanskí veľmi radi. Vypomáhala pani domácej so všetkými domácimi prácami. Aj takto pomáhala svojej rodine prekonať finančné ťažkosti.

Pán poslanec si chcel Terezku adoptovať a zaplatiť jej štúdium. No invalidný otec a prácou zodratá Júlia svoje deti milovali a aj keď neoplývali nadbytkom, starali sa o ne až hrdinsky.

Snúbencov sobášil pán farár Vavrinec Petrovič. Terezku aj Imricha dobre poznal nielen z kostola, ale aj z jeho viníc, kam chodili pomáhať pri oberačkách. Rozliehali sa na severovýchodnom okraji dediny, na Pasinkoch. Plodila dobré hrozno a z úrody bolo skvelé víno. Parnianskosušianske vinice boli preslávené.

Ján konečne pristúpil k svojej budúcej žene. Terezka sa pozrela na Jána a zapýrila sa. O chvíľu budú manželmi. Latinský sobáš prešiel až priveľmi rýchlo. Niežeby trval kratšie než zvyčajne, skôr naopak. Pán farár chcel dcére svojho speváka Imricha usporiadať skutočne skvelú slávnosť. To len Terezke letel čas až priveľmi rýchlo. Len čo skončí obrad a slávnostné posedenie v rodnom dome, pôjde na vozoch k svokrovcom do Bíňoviec, kde bude svadobná hostina pokračovať. A potom už bude manželkou. V nedotknutom čistom dievčati táto skutočnosť budila isté napätie až hrôzu. No Ján bol dobrý a trpezlivý manžel. Nenaliehal. Čakal, kým sa tento čistý kvet sám otvorí manželskej láske.

MARTUŠKINO NARODENIE

Veľká noc v roku 1936 prebehla rýchlo. Imrichovi popri speve na pobožnostiach, siatí plodín a starostlivosti o statok čas doslova letel.

Júlia mala starosť o svoju dcérku Terezku, ktorá čakala druhé dieťa. Ján mal plné ruky šitia. Oblek si objednal na radu pána učiteľa aj pán farár.

Ján bol šikovný. Obleky si k nemu dávali šiť nielen ľudia z dediny, ale aj páni zo širokého okolia. Drahé látky z Viedne priťahovali pohľad a budili pocit luxusu. Otec ho nenaučil kloniť hlavu, ale ani ju pyšne zdvíhať do nebies. Na svoj chlieb si zarábal poctivou prácou. Terezke bolo pri ňom dobre. Bol to pokojný, starostlivý a mierny manžel.

Od svadby už prešli štyri zimy a popri starostiach o Rudka, čo sa o dva roky narodil, zostali na ňu už len pekné spomienky. Deň naplnili starosti o každodennú obživu.

Mladí sa tiesnili v jednej izbe, kde stál okrem postelí, skríň, postieľky a sporáka aj Jánov šijací stroj – dobrá šliapacia Singerka – a na stole porozkladané látky, strihy a gombíky.

Ján sedel pri šijacom stroji a kričal: „Terezka, nevidela si, kam som si odložil nožnice?“ spýtal sa svojej manželky, ktorá kŕmila dvojročného Rudka krupicovou kašou.

„Ja som si ich vzala. Potrebovala som ich. Počkaj, podám ti ich,“ prestala kŕmiť Rudka.

„Nie, nevstávaj, ja si ich zoberiem. Veď už máš každú chvíľu porodiť.“ Janko vstal a vzal si nožnice z košíka s potrebami na obšívanie oblečenia.

Terezka Rudka, oblečeného iba v plátenných šatôčkach z kartúnu, obliekla teplejšie. Položila ho na podlahu, udupanú hlinu s plevami, a za ruku ho viedla na dvor, zaliaty sviežim aprílovým slniečkom. Rudko sa rozbehol a Terezka sa ho pokúšala dobehnúť. Odrazu pocítila prudkú bolesť a zastavila sa.

„Čo ti je?“ pozrel sa na ňu starostlivý Ján, čo začul jej zastonanie a dolapil Rudka.

„Asi sa už bábätko pýta na svet,“ povedala ubolene.

Ján podoprel Terezku a kričal na babičku Júliu.

Babička vybehla na dvor a za ňou dokrivkal dedko Imrich.

„Imrich, rýchlo zapriahaj a choď po sestru do Košolnej!“

Dedko nezaváhal ani na okamih a krivkal smerom ku koníkovi. Zapriahol ho do voza, čo stál pod úkolom, otvoril širokú drevenú bránu a onedlho sa za ním kúdolil prach z cesty.

O pol hodiny stál opäť na dvore a vypriahal. Jeho sestra, pôrodná babica, rezko zoskočila z voza a ponáhľala sa k rodičke. Bolesti sa už celkom slušne rozbehli.

„Julka,“ oslovila svoju švagrinú, len čo vošla a uvidela ako utešuje dcéru.

„Už ste nachystali teplú vodu?“ kontrolovala pohľadom vodu na sporáku, na stole vangel – smaltovanú veľkú misu plnú vody a čisté, vyžehlené plachty.

„Dobre, Terezka, ideme na to, neboj sa, všetko bude v poriadku,“ upokojovala svoju neterku a menovkyňu.

„Vyzerá to dobre, Terka,“ skontrolovala pôrodné cesty. „Dobre, že ste išli po mňa hneď. Bude to rýchly pôrod. Už si takmer otvorená. Nedýchaj rýchlo! Mohla by si stratiť vedomie. Nadychuj sa pomaly a zhlboka.“

Rodička poslúchla rady babice. Bola statočná.

„Ešte chvíľu a bábätko sa bude môcť narodiť.“

Babica si prichystala dezinfekčný roztok, dve čisté vyžehlené šnúrky a nožnice. Prehmatala brucho.

„Ďalšia kontrakcia. Sú silné a čoraz častejšie. Bude to dobré. Si už otvorená. Julka, poďme na to, pomôžeš mi.“

Júlia pristúpila bližšie a prestrela na posteľ čistú plachtu.

„Terezka, teraz sa nadýchni a dobre zatlač,“ pôrodná asistentka pomáhala bábätku, ktoré sa už naliehavo pýtalo na svetlo Božie.

„Teraz chvíľku netlač. Dýchaj zhlboka. Pri ďalšej bolesti zatlačíš znovu.“

Pokyny babice sa zopakovali ešte dva- trikrát a bábätko bolo na svete. Babica šnúrkami podviazala pupočník na strane dieťaťa aj na strane rodičky a medzi oboma podviazaniami ho rozstrihla.

„Máš nádhernú zdravú dcéru. Zdvihla dieťatko, čo začalo životaschopne kričať. Terezka sa ubolene usmiala a jemne sa dotkla dieťatka, ktoré na chvíľu prestalo plakať.

„Ako sa bude volať táto naša krásavica?“

Terezka neváhala ani na okamih:

„Marta.“

Babica sa usmiala.

„Po tvojej sestre. Pekné meno. Nech je teda taká starostlivá, ako jej patrónka.“

Umyté dieťatko s čepčekom na hlave, čo mu poslala krstná mama, zavinuté do plienky a zavinovačky, pevne okrútené do povojníka, podala babica Júlii, a tá sa naň nevedela vynadívať.

Babica ošetrovala rodičku, kým sa neporodila aj placenta a dôkladne sa o ňu postarala. Pôrod prebehol v poriadku. Júlia dievčatku palcom urobila krížik na čele.

Do izby vošli Ján a Imrich s Rudkom na rukách. Aj oni požehnali utešené dievčatko. Rudko bábätko dočahoval a opakoval po dedkovej sestre: „Bábo, bábo...“

„Vďaka Bohu, že všetko dobre dopadlo,“ spokojne ďakoval za šťastný pôrod dedko.

„Veľmi sme sa s babičkou modlili. Celú Veľkú noc som myslel len na tento kvietok. Ešte dnes musím napísať do kláštora Martuške. Keď príde poobede Jožko z gymnázia domov, bude prekvapený. Nevedel sa už dočkať, kým sa mu narodí jeho prvá neterka.“

Joja, osemnásťročného mládenca, čakala o mesiac maturitná skúška. V tomto roku sa v jeho živote dejú samé veľké veci – teraz to bol sestrin pôrod, o chvíľu maturita a potom prijímacie skúšky, sťahovanie sa z domu do kňazského seminára, štúdium teológie a filozofie...

Jojo bude doma chýbať. Bol pracovitý a dobrý.

Občas ho navštevovali chlapci z okolia – o niekoľko rokov mladší gymnazista, nádejný básnik Vilko Turčány, veľký futbalista Ľudvo Jakubčík a Martin Surový z Košolnej. Boli to kamaráti na život a na smrť. Keď prišli, vždy bolo veselo.

No teraz bol Jojo ešte v škole v Trnave. Príde až večer. Cesta pešo cez trnavské pole mu zaberie najmenej hodinu.

Všetci obkolesili bábätko, ktoré sladko zaspalo pri šťastnej mamičke a ešte chvíľku sa rozprávali, kým vyšli z izby na dvor, aby si mamička oddýchla a načerpala síl. Krst bude čo najskôr.

SUCHOVSKÝ JARMOK

Konečne sa oteplilo. Martuška rástla na slniečku ako z vody. Keď v Nových vinohradoch dozreli čerešne, zapriahol dedko Imrich svojho býčka do voza a priamo v sadoch skupoval čerstvo naoberané sýtočervené plody, ktoré vábili ochutnať ich.

Z Nových vinohradov bolo vidno všetky okolité dediny od Trnavy až po zámok v Smoleniciach. Od Karpát na západnom obzore, až po Považský Inovec na východe. Zvončín, Suchá, Košolná, nad Košolnou Blanka a Podbor, Orešany aj Smolenice boli odtiaľto vidieť ako na dlani. Severný obzor ponúkal krásnu scenériu roličiek, hájikov, riadky vinohradov, v údolí Parnej ako v mise suchovské domčeky aj kaštieľ s kalváriou, Kostol svätého Martina, aj uršulínsky kláštor na kopci v Ružovej doline.

Dedko sa kochal pohľadom, spevom vtákov, vôňou byliniek od výmyslu sveta, živice zo stromov blízkeho hája, lemovaného zo severu Podhájskym potokom.

Bol to čarovný kúsok zeme. Dedko sem chodil rád. Čerešne na stromoch už boli purpurovo červené, šťavnaté a sladké. Treba ich rýchlo obrať a predať. Teraz, začiatkom júna, je na to ten pravý čas. Keby počkal týždeň, vyšlo by vzácne ovocie nazmar. Pustili by sa doň škorce a po dažďoch, čo prichádzali na Medarda, by čerešienky pohnili a popadali zo stromov.

Ráno, len čo sa brieždilo, odviezol dedko všetky čerešne, čo obral alebo kúpil, na trh do Trnavy. Kým začalo slnko nepríjemne hriať, čerešne predal. Cestou domov sa ešte v Trnave zastavil u Fóriša, kde si dal obed a kúpil konský salám, ktorý priniesol domov deťom.

Ján, Imrich aj Júlia chodievali do Trnavy predávať na voze ťahanom kravkou či koníkom, no aj pešo. Pri zvončínskej Božej muke si vždy oddýchli, kým prišli na preplnenú trnavskú tržnicu pri pavlínskom kostole.

Občas okolo nich prehrmel panský koč – firštov do kaštieľa, či koč pána farára, notára, červenokamenských či smolenických pánov, alebo ich návštev.

No dnes ráno dedko s babičkou nemuseli ísť na trh do Trnavy, vzdialenej od Suchej zo desať kilometrov. Výročný svätojánsky trh bol priamo v Suchej. Babička chystala vajíčka, maslo, masť a syr. So zaťom Jánom nachystali aj drobné krajčírske výrobky, svoje a Terezkine vyšívané obrusy a s Imrichom do košíka úrodu krásnych tmavočervených čerešní, višní, orechov aj med, čo Ján získal od svojich včielok.

V záhrade Jánovi stálo zopár úľov. Na včielky a vlastný med bol hrdý. Babička mu vravievala: „Janko, ty tým včielkam tuším spievaš, keď mávame taký dobrý med.“

Ján sa potmehúdsky usmial:

„A veru im aj spievam.“

Azda spieval aj vínu, čo dorobil. V pivnici stáli sudy s čerešňovým, ríbezľovým a napokon aj hroznovým vínom. Z každého aspoň sto litrov. Hrozno z vlčindolských viníc bolo vynikajúce. Keď do svätej Žofie nezmrzlo, alebo ho nezničili choroby viniča, víno bolo jedinečné. No urobiť dobré víno bol kumšt, ktorý neovládal každý.

Babička si sadla na voz a starostlivo si položila na kolená malé žltučké kuriatka, čo plánovala predať. Boli utešené, milučké.

„Nech vám dá Pán Boh dobrý obchod,“ požehnala svojich Terezka.

Rebrinový voz sa pohol smerom ku kostolu. Od dverí ich odprevádzala Terezka, čo musela zostať doma s maličkou trojmesačnou Martuškou a dvojročným Rudkom. Na poludnie, keď sa viac oteplí, im odnesie na tržnicu čerstvý obed, aby sa posilnili. Azda bude mať Imrich už aj mladého býčka, čo plánuje kúpiť. Na trh prídu handliari zo širokého okolia. Iste bude z čoho vybrať.

Na tržnici bolo veselo. Od skorého rána tam skladali svoj tovar trhovníci. Imrich sa rozhliadol po námestí pri kostole a hľadal svojho budúceho býčka.

A našiel. Bol pekný, urastený.

Práve ho viedol fúzatý Dlžan.

„Po čom predávate toho býka?“ spýtal sa Imrich.

„Už nepredávam, už som predal. Nový gazda si ho príde o chvíľu vziať,“ odvetil fúzatý mladý muž.

„To je škoda. Potreboval som práve takéhoto,“ zabedákal.

„Ale, ešte nie je obchodu koniec. Mám doma ešte jedného, čo ho chcem predať. Keď zajtra prídete do Dlhej, pripravím vám ho. Keby sa vám pozdával, urobíme obchod,“ odpovedal Dlžan a Imrich sa spokojne usmieval, kým sa dohodli na stretnutí a rozlúčili sa.

Svätojánsky jarmok ubehol rýchlo. Domov sa všetci vrátili plný dojmov. Dačo sa im podarilo predať, dačo nie. Niečo na trhu aj kúpili. Rudko sa tešil z perníka a nových podvliekačiek – pančušiek na zadočku nezašitých, aby mohlo dieťa voľne behať a nemuselo sa pri potrebe vyzliekať. Roznášal ich po izbe a humorne sa usiloval navliecť si ich na tenké nôžky, kým mu mama nepomohla.

Po dvore Rudko často behal iba v košieľke, ale v nedeľu mu občas obliekali aj vyšívanú sukienku a čepček, ako to bolo vtedy bežné. Vyzeral ako dievčatko, či skôr ako bábika. Kým deti nešli do školy, obliekali rodičia dievčatká aj chlapcov rovnako – do košieľok, sukienok či dievčenských šiat.

Imrich v noci ani nespal, čo sa tak tešil na svojho nového pomocníka. Do Dlhej sa s Jánom vybrali zavčas rána, len čo dedko obriadil hydinu a statok.

Rebrinový voz sa pustil po blatistej ceste popri kostole, smerom na Košolnú a potom od kolies vozov vyjazdenou blatistou cestou cez polia do Dlhej, dva razy do kopca a dva razy z kopca. Zastavili sa pri dlžianskej Božej muke, aby nechali kravku vydýchnuť. Tam sa spolu pomodlili za dobrý obchod a pokračovali v ceste až k maličkému, ale krásnemu gotickému kostolíku, čo stál uprostred dediny. Tam, takmer pri fare, býval fúzatý mladý muž so svojou rodinou. V Dlhej dávali tejto rodine na odlíšenie od rodín s rovnakým priezviskom prímeno Hilkoví.

Izakovičovci privítali Imricha a Jána štebotavo. Návštevu vítalo šesť detí – trinásťročný Jožko, dvanásťročná Agneška, deväťročná Mária, sedemročná Terka, štvorročná Ruženka a dvojročný Vincko. Dvaja chlapci im zomreli maličkí. Inak by mala mama Helena už osem detí.

Zemania dostali od kráľa spolu so slobodou aj pôdu, a tak boli nezávislí, slobodní a hrdí.

„Pochválený buď Pán Ježiš Kristus,“ pozdravil dedko Imrich.

JANO VOJAK A INÉ PRÍHODY

Premýšľal.

*

*

Table of Contents

Prsteň mojej starej mamy