Madam ježibaba

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Zuzana Csontosová

Madam ježibaba – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Za pomoc při tvorbě této knihy bych ráda poděkovala svým dětem Markétce a Albertovi, Kataríně a Andree Šedíkovým a Kerence McFrederickové.

Začaly prázdniny

Tohle je příběh o dnešních dětech, které vypadají podobně jako vy a vaši kamarádi. A i když vám jejich jména Jeník a Mařenka jistě připomenou starou známou pohádku, jejich tatínek neštípal dříví a oni se neztratili v lese s proutěným košíkem.

Vše začalo v prvním červencovém týdnu, kdy se děti konečně dočkaly vytoužených prázdnin. Určitě to znáte – celý rok vás maminka budí, abyste vstávali, protože jinak zmeškáte školu, ale když přijdou prázdniny, vůbec se vám ráno nechce spát! A tak to bylo i s Jeníkem a Mařenkou. Ale protože je nebavilo hrát doma pořád dokola ty samé hry a rodiče je nenechali vysedávat u počítače, rychle se začali nudit. Naštěstí bydleli na kraji města, na konci ulice, a hned za jejich domem začínal les. Takže se hned ráno oblékli, nazuli si tenisky a vyběhli zadní brankou ze zahrady. Les voněl borovým jehličím a bylo to místo, kde se žádné dítě nemohlo nudit.

„Podívej, snídaně!“ vykřikla nadšeně Mařenka a vložila si do pusy velkou šťavnatou jahodu. Vedle ní našli další a pak ještě jednu… Jahody byly stále větší, červenější a sladší, takže si děti ani nevšimly, že sešly z cesty.

Proč je najednou všude taková mlha, když ráno svítilo sluníčko? pomyslel si Jeník. Pak ale uviděl další jahodu, ještě větší než tu předchozí, a na mlhu zase rychle zapomněl. A tak to šlo dál a dál, dokud si sourozenci neuvědomili, že se ztratili… Ze začátku to brali jako zábavu a dobrodružství, ale když nenašli zpáteční cestu ani po několika hodinách, začalo jim být divné, že celou dobu nikoho jiného v lese nepotkali. Bylo to přece oblíbené místo turistů… Ale jako by kromě nich a lesních zvířat nebyla v širém okolí živá duše. Ve tmě a bez rodičů vypadal les strašidelně.

Jeník a Mařenka netušili, že překročili hranice pohádky a dostali se do úplně jiného světa.

A že je v lese někdo pozoruje.

„Nezdá se ti, že tudy už jsme šli?“ zeptala se Mařenka a hlas se jí třásl.

Hu hu hu húúúú, ozvalo se jim přímo za zády. Mařenka sebou trhla.

„Neboj se, to byla jen sova,“ uklidňoval ji Jeník.

„Potmě zpátky netrefíme. Musíme najít nějaké lidi a přespat u nich.“

Mařenka si povzdechla. Nohy už měla těžké jako z olova a v krátkém tričku jí byla pořádná zima. Škoda, že si s sebou nic nevzali. I telefon nechali doma! Mysleli si, že si jen chvíli pohrají v lese za domem a hned se vrátí.

„Podívej se tam! Před námi! Vidím světýlko!“ vykřikl vzrušeně Jeník a obě děti se rozběhly tím směrem.

Kdyby Jeník a Mařenka brali pohádky vážně, neudělali by tu noc takovou chybu. Abyste mi dobře rozuměli – hledat místo na spaní pozdě večer je určitě dobrý nápad. Ale ne takovéhle místo. Zaklepali byste na dveře chaloupky, která by byla celá vyzdobená perníčky? Možná byste to podivné obydlí úplně obešli. Nebo byste se nejprve pomalu plížili kolem a tiše nakoukli dovnitř malým okýnkem. Zkrátka byste byli opatrní. Jenže oni zamířili rovnou ke dveřím! Jeník se k chaloupce hrnul, jako by to byl penzion pro turisty.

Ťuk-ťuk-ťuk, zaklepal hlasitě na dveře. „Haló! Je někdo doma? Ztratili jsme se a potřebujeme pomoct!“

Nikdo neodpovídal, i když světlo zevnitř jasně naznačovalo, že perníková chaloupka není prázdná. Jen sova sedící na zdobených perníkových taškách na střeše zvědavě nakláněla hlavu a děti pozorovala. Za oknem se pohnul závěs. To stará ježibaba vykoukla ven a přemýšlela, co má dělat. Děti přece musí nejdřív ochutnat perníčky!

„Je tu někdo?“ vykřikl znovu Jeník.

Dveře se s vrzáním pomalu otevřely. Ježibaba nevěřícně vystrčila hlavu, aby se na děti podívala.

Jestli se děti předtím bály v temném lese, nebylo to nic proti tomu, jak se bály teď! Kdyby bývaly do chaloupky nakoukly, určitě by hned utekly zpátky do tmy. Jenže už byly tak hladové a unavené, že úplně přestaly dávat pozor. Zpoza dveří na ně vykoukla stará ježibaba s dlouhým zahnutým nosem, na kterém trůnila pořádná bradavice. Kolem hlavy měla omotaný starý ručník a dveře držela kostnatými prsty s dlouhými drápy.

I Jeník s Mařenkou znali pohádku o zlé ježibabě a možná se jí kdysi trochu báli – ale bylo něco úplně jiného, když jim rodiče doma o ježibabě četli, a když se jich téměř dotýkala svým bradavičnatým nosem!

„D-dobrý den,“ vykoktaly děti současně.

Ježibaba zůstala ohromeně stát. Dalo by se říct, že byla překvapená víc než oni! Nejdřív si všimla podivných bot s tkaničkami, které ve tmě svítily jako zástup světlušek. Že by v tom byla nějaká kouzla?! Pak si všimla Jeníkových směšných kalhot, na kterých bylo něco napsáno obrovskými písmeny.

Ježibaba se vždycky pyšnila tím, že umí číst, dokonce měla doma čtyři knihy, ale na Jeníkových kalhotách byly samé nesmysly, kterým nerozuměla. I Mařenčino růžové tričko jí připadalo divné a rozhodně bylo holčičce malé – nejspíš musela být opravdu chudá. Ale to ještě nebylo nic proti tomu, co viděla o kousek níž. Ta dívka měla na sobě KALHOTY! Něco takového ježibaba v životě neviděla, a to jí bylo už několik set let! Váhala by, jestli před ní vůbec stojí dívka, a ne chlapec, ale věděla, že děti k ní vždycky chodí v páru.

Proč jsou tak špatně oblečení? A proč neochutnali můj perník, tak jak by měli? Ježibabě se to celé nějak nezdálo… I přesto se ale rozhodla, že se odhodlá a pozve děti dál.

Nasadila svou nejlaskavější tvář – široce se usmála (tím děti vyděsila ještě víc, protože se ukázaly její ošklivé a křivé zuby) a medovým hlasem řekla: „Jen pojďte dál, moji milí! Určitě jste unavení! Mám pro vás výborné perníčky, sama jsem je upekla…“

Hladové a promrzlé děti vešly do chaloupky a posadily se k ulepenému stolu.

Ve spárech ježibaby

„Mohli bychom od vás zavolat našim rodičům, aby se o nás nebáli?“ zeptal se Jeník.

Ježibaba se na něj překvapeně podívala. Tyhle děti jsou samé překvapení, pomyslela si. Ale jen ať si volají, jak je libo. Za ta léta, kdy sem nikdo nepřišel, už tu bylo dost ticha. Dokonce i lopata už byla pokrytá pavučinami. Jako by o perníkovou chaloupku už nebyl zájem – ježibaba se cítila ukřivděně. Mezi námi, bylo to tím, že dnešní děti mají tolik knížek, že na ježibabu rychle zapomenou.

„Jen si křič, když se ti chce, ale odsud tě nikdo neuslyší, na to můžeš vzít jed,“ ušklíbla se.