Přeložily Michala Marková, Jana Ohnesorg, Hana Petráková, Lenka Uhlířová a Veronika Volhejnová

Sinister Spring © 2023, Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Introduction : The Gunman excerpted from An Autobiography © 1975, Agatha Christie Limited. All rights reserved.

The Market Basing Mystery © 1923, Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

The Case of the Missing Lady © 1924, Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

The Herb of Death © 1930, Agatha Christie Limited. All rights reserved.

How Does Your Garden Grow? © 1935, Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

Swan Song © 1926, Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Miss Marple Tells a Story © 1934, Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

Have You Got Everything You Want? © 1933, Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

The Jewel Robbery at the Grand Metropolitan © 1923, Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Ingots of Gold © 1928, Agatha Christie Limited. All rights reserved.

The Soul of the Croupier © 1927, Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

The Girl in the Train © 1924, Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Greenshaw’s Folly © 1956, Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, MARPLE, TOMMY and TUPPENCE, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

This edition was published in 2024.

Translation entitled ZLOVĚSTNÉ JARO

Copyright © 2024 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-9864-1

Obsah

- Střelec

- Záhada z Market Basing

- Případ zmizelé dámy

- Bylina smrti

- Jak vám roste zahrádka?

- Labutí píseň

- Vyprávění slečny Marplové

- Už vám nic neschází?

- Krádež šperků v hotelu Grand Metropolitan

- Zlaté pruty

- Duše krupiérova

- Dívka ve vlaku

- Greenshawova kratochvíle

- BIBLIOGRAFIE

Střelec

Poprvé jsem zažila strach těsně předtím, než mi bylo pět let. Jednoho jarního dne jsme s chůvinkou vyrazily na petrklíče. Přešly jsme železniční trať, pokračovaly po Shiphay Lane a trhaly petrklíče, které rostly podél živého plotu v hustých trsech. Zahnuly jsme do otevřené branky a pokračovaly ve sběru. Už jsme měly skoro plný košík, když se ozval hrubý a rozzlobený křik:

„Co si jako myslíte, že tady děláte?“

Měla jsem dojem, že je to obr, přímo rudý vzteky.

Chůvinka řekla, že neděláme nic špatného, jen že trháme petrklíče.

„Vlezly jste na cizí pozemek, to děláte. Vypadněte odsud! Jestli za minutu nebudete za branou, uvařím vás zaživa, jasný?“

Otočily jsme se k odchodu a já zoufale táhla chůvinku za ruku. Nemohla jít rychleji a popravdě se o to ani nepokoušela. Můj strach narůstal. Když jsme konečně byly v bezpečí ulice, málem jsem se zhroutila úlevou. Chůvinka si náhle všimla, že jsem celá bledá a roztřesená.

„Drahoušku,“ zeptala se jemně, „nevěřila jsi tomu, že by to myslel vážně, že ne? Že tě uvaří zaživa nebo co to vlastně říkal?“

Němě jsem přikývla. Před očima jsem to viděla v živých barvách. Obrovský kouřící kotel nad ohněm, a jak mě do něj hází. Mé výkřiky plné bolesti. Všechno mi to připadalo až k smrti skutečné.

Chůvinka mě chlácholila. Prý je to způsob, jakým lidé někdy mluví. Něco jako vtip. Nebyl to milý člověk, byl velmi hrubý a nepříjemný, ale to, co řekl, nemyslel vážně. Byl to vtip.

Pro mě to ale žádný vtip nebyl a ještě teď, když vkročím na pole, mi lehce přeběhne mráz po zádech. Od toho dne jsem dodnes nezažila takovou hrůzu. Přesto jsem právě tuhle scénu nikdy neprožívala ve svých nočních můrách. Ty mívají všechny děti a pochybuji, že jsou následkem „strašení“ chův či někoho jiného nebo odrazem událostí ze skutečného života. Středobodem mých vlastních děsivých snů byla postava, které jsem říkala „Střelec“. Nikdy jsem nečetla žádný příběh o někom takovém. Říkala jsem mu Střelec, protože nosil zbraň, a ne proto, že bych se bála, že mě zastřelí nebo z podobného důvodu, který by se zbraní souvisel. Pistole byla součástí jeho vzezření, které mi dnes připomíná Francouze v šedo-modré uniformě, s napudrovanými vlasy staženými do culíku a jakýmsi třírohým kloboukem. Pistole vypadala jako starodávná mušketa. Děsila mě už jen jeho přítomnost. Sen začínal docela obyčejně – čajový dýchánek, procházka s různými lidmi, obvykle nějaká malá oslava. Pak se náhle připlížil podivný neklid. Byl tam někdo, kdo tam neměl být… hrozný strach – a pak jsem ho viděla – seděl u čajového stolku, procházel se po pláži, zapojoval se do hry. Pohled jeho bleděmodrých očí se střetl s mým a já se probudila s křikem: „Střelec! Střelec!“

„Slečna Agatha měla v noci zase jeden z těch svých snů o střelci,“ hlásila chůvinka klidným hlasem.

„Proč tě tak děsí, holčičko? Co myslíš, že by ti mohl udělat?“ ptala se matka.

Nevěděla jsem, proč mi tak nahání strach. Později se sen začal měnit. Střelec nebyl vždy v kostýmu. Někdy jsme seděli u čajového stolku nebo jsem se podívala na kamarádku či někoho z rodiny a najednou jsem si uvědomila, že to není Dorothy, Phyllis, Monty, maminka nebo kdokoli jiný. Ze známé tváře na mě hleděly bleděmodré oči – z tváře někoho blízkého. Ve skutečnosti to byl Střelec.

Záhada

z Market Basing

I.

„Ať je to jak chce, venkov je venkov, že?“ řekl inspektor Japp a osvědčeným způsobem se těžce nadechoval nosem a vydechoval ústy.

Poirot i já jsme těmto pocitům vřele přizvukovali. To inspektora Scotland Yardu napadlo, že bychom mohli na víkend všichni společně vyrazit do městečka Market Basing. Když Japp zrovna nebyl ve službě, byl vášnivým botanikem a o nepatrných květinkách obdařených neuvěřitelně dlouhými (a jaksi zvláštně vyslovovanými) latinskými názvy dokázal hovořit s nadšením ještě větším, než s jakým řešil kriminální případy.

„Nikoho tam neznáme a nikdo nezná nás,“ vysvětloval. „O to jde.“

Ukázalo se ovšem, že to tak docela neplatí, protože místní strážmistr sem byl přeložený z vesnice asi patnáct mil odtud, kde se s inspektorem Scotland Yardu seznámil při řešení jednoho případu otravy arzenikem. Opětovné setkání s velikánem mu nicméně udělalo takovou radost, že to Jappa jen utvrdilo v jeho pocitu pohody, a když jsme v neděli ráno ve zdejším hostinci zasedli ke snídani, slunce svítilo a o okenní skla šustily úponky zimolezu, sršeli jsme dobrou náladou. Šunka s vejci byla vynikající, káva tak výtečná nebyla, ale byla ucházející a horká.

„Tomu říkám život,“ podotkl Japp. „Až půjdu do penze, měl bych si pořídit domeček na venkově. Daleko od zločinu. Jako tady.“

„Le crime, il est partout,“ poznamenal Poirot, vzal si úhledný krajíček chleba a zamračil se na vrabce, který poskakoval po římse.

Zvesela jsem zarecitoval:

Králíček milejší

nad všechny tvory

v lumpa se mění hned

za prahem nory.

„Bože můj,“ povzdychl si Japp a protáhl si záda, „myslím, že bych si dal líbit ještě jedno vejce a možná i nějaký ten plátek slaniny. Co říkáte, kapitáne?“

„Já jsem téhož mínění,“ odvětil jsem srdečně. „Co vy, Poirote?“

Poirot zavrtěl hlavou.

„Člověk si nemá přeplňovat žaludek tak, aby mu přestal fungovat mozek,“ poznamenal.

„Já si troufnu přeplnit si žaludek ještě o trochu víc,“ zasmál se Japp. „Mám žaludek prostorný. A mimochodem, i vy jste trochu přibral, monsieur Poirote. Slečno, dvakrát šunku s vejci, prosím.“

V tu samou chvíli však dveře zatarasila mohutná postava. Byl to strážmistr Pollard.

„Snad mě, pánové, omluvíte, když inspektora vyruším, ale potřeboval bych se s ním poradit.“

„Já mám dovolenou,“ odvětil Japp spěšně. „Já nepracuji. O co jde?“

„Pánové, nahoře v Leigh House se jakýsi džentlmen zastřelil – do hlavy.“

„Však ono se to vyřeší,“ prohlásil Japp prozaicky. „Nejspíš dluhy nebo ženská. Promiňte, že vám nepomohu, Pollarde.“

„Jde o to,“ nedal se strážmistr, „že se zastřelit nemohl. Aspoň to říká doktor Giles.“

Japp odložil šálek.

„Nemohl? Jak to myslíte?“

„To říká doktor Giles,“ opakoval Pollard. „Říká, že je to úplný nesmysl. Je z toho úplný jelen, protože dveře byly zevnitř zamčené a okna zajištěná. Ale stejně trvá na tom, že ten člověk nemohl spáchat sebevraždu.“

A bylo to. Objednávku šunky s vejci jsme zrušili a za několik minut už jsme všichni co nejrychleji kráčeli směrem k Leigh House. Japp cestou nedočkavě zpovídal strážmistra.

Zesnulý se jmenoval Walter Protheroe; byl to samotářský člověk středního věku. Do Market Basing se přistěhoval před osmi lety a pronajal si tu Leigh House, vetchou, zchátralou, polorozpadlou vilu. Obýval jednu její část a o jeho potřeby se starala hospodyně, kterou si přivezl s sebou. Jmenovala se slečna Cleggová a byla to vynikající žena, které si v městečku velmi považovali. Nedávno k panu Protheroeovi přijeli hosté, manželé Parkerovi z Londýna. Když dnes ráno slečna Cleggová klepala na pánovy dveře, nedočkala se odpovědi, a když zjistila, že je zamčeno, polekala se a zavolala policii a lékaře. Strážmistr Pollard a doktor Giles přijeli zároveň. Společným úsilím se jim podařilo dveře ložnice vyrazit.

Pan Protheroe ležel na podlaze s prostřelenou hlavou a v pravé ruce svíral pistoli. Vypadalo to jako jasná sebevražda.

Když však doktor Giles tělo ohledal, znejistěl. Nakonec si vzal strážmistra stranou a svěřil se mu se svými pochybnostmi. Pollard si okamžitě vzpomněl na Jappa, nechal lékaře na stráži a spěchal do hostince.

Zhruba ve chvíli, kdy strážmistr končil s vyprávěním, jsme došli k Leigh House, velkému, polorozpadlému domu obklopenému neudržovanou a zaplevelenou zahradou. Přední dveře byly otevřené, a tak jsme prošli rovnou do haly a z ní do malého salonku, odkud byly slyšet hlasy. V místnosti stáli čtyři lidé: poněkud nevkusně oblečený muž s vychytralou, nepříjemnou tváří, ke kterému jsem pojal okamžitou nechuť; dále žena podobného ražení, i když jistým vulgárním způsobem hezká; další žena v úpravných černých šatech, která stála opodál, a nakonec vysoký muž ve sportovním tvídovém obleku a s inteligentním výrazem, který to tady měl zjevně na povel.

„Pane doktore,“ řekl strážmistr, „tohle je inspektor Japp ze Scotland Yardu a jeho dva přátelé.“

Lékař nás pozdravil a představil nám manžele Parkerovy. Pak jsme je doprovodili nahoru. Pollard na Jappův pokyn zůstal dole, u vstupu do domu. Lékař nás vedl po schodech a pak chodbou. Na jejím konci byly dveře. Panty byly vyvrácené a samotné křídlo dveří leželo na zemi v pokoji.

Vešli jsme dovnitř. Tělo bylo dosud na podlaze. Pan Protheroe byl vousatý muž ve středních letech s vlasy na spáncích prošedivělými. Japp poklekl k mrtvole.

„Proč jste ho nenechali tak, jak jste ho našli?“ zabručel.

Lékař pokrčil rameny.

„Považovali jsme to za jasný případ sebevraždy.“

„Hm!“ poznamenal Japp. „Střela pronikla do hlavy za levým uchem.“

„Přesně tak,“ řekl lékař. „Zjevně není možné, aby ji vystřelil sám. Musel by si obtočit ruku kolem hlavy. To by nešlo.“

„Ale přitom svíral zbraň v ruce? Mimochodem, kde teď je?“

Doktor kývl směrem ke stolu. „On ji ale v ruce nesvíral,“ upřesnil. „Držel ji v ruce, ale prsty sevřené neměl.“

„Někdo mu ji tam vložil později,“ odtušil Japp. „To je zřejmé.“ Zkoumal zbraň. „Byla vypálena jedna střela. Podíváme se na otisky prstů, ale pochybuji, že najdeme nějaké jiné než ty vaše, pane doktore. Jak dlouho je po smrti?“

„Zemřel někdy během noci. Já neumím určit čas na hodinu přesně jako ti zázrační doktoři z detektivek. Je mrtvý zhruba dvanáct hodin.“

Poirot se až do téhle chvíle k ničemu neměl. Stál vedle mě, sledoval Jappa při práci a poslouchal jeho otázky. Jen čas od času poněkud udiveně, zlehka nasál nosem vzduch. Já udělal totéž, ale nedokázal jsem odhalit nic zajímavého. Vzduch mi připadal naprosto čistý a prostý všech pachů. Přesto Poirot tu a tam pochybovačně začichal, jako kdyby jeho citlivější nos zachytil něco, co tomu mému unikalo.

Když teď Japp od těla vstal, klekl si k němu Poirot. O ránu se nezajímal. Nejdřív mě napadlo, že zkoumá prsty ruky držící pistoli, ale za okamžik jsem zjistil, že ho zaujal kapesník zastrčený v rukávu. Pan Protheroe měl na sobě tmavošedý vycházkový oblek. Konečně Poirot vstal, ale očima pořád s jakýmsi údivem odbíhal ke kapesníku.

Japp ho požádal, aby mu pomohl zvednout dveře. Využil jsem příležitosti, rovněž jsem si klekl, vytáhl kapesník z rukávu a pečlivě jsem ho zkoumal. Byl to naprosto obyčejný batistový kapesník; nebyly na něm žádné skvrny. Vrátil jsem ho na místo, zavrtěl hlavou a přiznal si, že jsem bezradný.

Ostatní zatím nasadili dveře. Uvědomil jsem si, že hledají klíč. Pátrání však bylo marné.

„Tím se to vysvětluje,“ řekl Japp. „Okno je zavřené a zajištěné. Vrah odešel dveřmi, zamkl a klíč si vzal s sebou. Mělo to vypadat tak, že se Protheroe sám zamkl a zastřelil, a chybějícího klíče si nikdo neměl všimnout. Souhlasíte, monsieur Poirote?“

„Souhlasím, ano; ale nebylo by jednodušší strčit klíč pode dveřmi zpátky? Pak by to vypadalo, jako by vypadl ze zámku.“

„Nemůžete ovšem předpokládat, že všichni budou uvažovat stejně bystře jako vy. Kdybyste vy se dal na zločineckou dráhu, byl byste hotový postrach. Máte nějaké připomínky?“

Poirot mi připadal poněkud na rozpacích. Rozhlédl se po pokoji a mírně, téměř omluvně poznamenal: „Hodně kouřil, tento monsieur.“

A skutečně, rošt krbu byl plný cigaretových špačků stejně jako popelník, který stál na stolečku u velkého křesla.

„Včera v noci musel vykouřit aspoň dvacet cigaret,“ poznamenal Japp. Sehnul se, pečlivě prozkoumal obsah krbu a pak zaměřil pozornost na popelník. „Jsou všechny stejné,“ všiml si, „a vykouřil je tentýž člověk. Z toho nic nebude, monsieur Poirote.“

„Já netvrdil, že z toho něco bude,“ zamumlal můj přítel.

„Ha!“ vykřikl Japp. „Co je tohle?“ Vrhl se po něčem třpytivém a lesklém, co leželo na zemi poblíž mrtvého muže. „Zlomený manžetový knoflíček. Komu asi patří? Doktore Gilesi, byl bych vám zavázán, kdybyste sešel dolů a poslal mi sem hospodyni.“

„A co Parkerovi? Pan Parker je celý nervózní z toho, že nemůže z domu – prý má v Londýně nějakou neodkladnou záležitost.“

„To zrovna. Budou se tam muset obejít bez něj. Podle toho, jak se věci vyvíjejí, bude možná mít nějakou neodkladnou záležitost tady. Pošlete sem hospodyni a dejte s Pollardem pozor, ať ani jeden z Parkerových neupláchne. Byl někdo z osazenstva domu dnes ráno v tomhle pokoji?“

Lékař zauvažoval.

„Ne, dovnitř jsme šli my dva s Pollardem a ostatní stáli na chodbě.“

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto.“

Lékař odešel splnit úkol.

„Výborný člověk,“ poznamenal Japp uznale. „Někteří tihle venkovští lékaři jsou báječní chlapíci. Tedy kdo zastřelil toho muže, to mi vrtá hlavou. Vypadá to na někoho z těch tří v domě. Hospodyni bych nepodezíral. Kdyby ho chtěla zastřelit, měla na to osm let. Přemýšlím, kdo jsou tihle Parkerovi. Na pohled důvěru zrovna nebudí.“

V tu chvíli se objevila slečna Cleggová. Byla to hubená, až vychrtlá žena s hladce sčesanými šedými vlasy rozdělenými pěšinkou, rozvážného a klidného jednání. Zároveň z ní ale vyzařovala praktičnost, jež budila respekt. V odpovědi na Jappovu otázku vysvětlila, že u mrtvého pracovala čtrnáct let. Byl to štědrý a pozorný zaměstnavatel. Pána a paní Parkerovy viděla poprvé před třemi dny, kdy sem nečekaně přijeli. Byla toho mínění, že se pozvali sami – pán rozhodně nevypadal nijak potěšeně, že je vidí. Manžetové knoflíčky, které jí Japp ukázal, panu Protheroeovi nepatřily, tím si byla jistá. Co se týče pistole, domnívala se, že její pán nějakou takovou zbraň měl. Zamykal si ji. Před několika lety ji zahlédla, ale nemůže říci, že je to táž. Včera v noci žádný výstřel neslyšela, na čemž ovšem nebylo nic překvapivého, protože dům byl rozlehlý a její pokoje i pokoje připravené pro Parkerovy se nacházely na druhém konci budovy. V kolik hodin šel pan Protheroe spát, to nevěděla – když se na lůžko odebrala ona, tedy v půl deváté, byl ještě vzhůru. Neměl ve zvyku chodit si lehnout hned, jak odešel do pokoje. Obyčejně polovinu noci proseděl, kouřil a četl. Byl to silný kuřák.

Pak ji Poirot přerušil otázkou:

„Spal váš pán obvykle s oknem otevřeným, nebo zavřeným?“

Slečna Cleggová zauvažovala.

„Obyčejně bývalo otevřené, aspoň horní část.“

„A přece je nyní zavřené. Můžete to vysvětlit?“

„Ne, ledaže na něj táhlo, a tak ho zavřel.“

Japp se jí zeptal ještě na několik věcí a pak ji propustil. Poté vyslechl Parkerovy, každého zvlášť. Paní Parkerová měla sklon k plačtivosti a hysterii. Pan Parker zase vyhrožoval a nadával. Popřel, že by ten knoflíček byl jeho, ale jelikož ho už předtím identifikovala jeho žena, k dobru mu to přičteno nebylo. A jelikož rovněž popřel, že by kdy byl v Protheroeově pokoji, Japp to považoval za dostatečné důkazy pro vystavení zatykače.

Nechal Pollarda na stráži, spěchal do vesnice a telefonicky se spojil s ústředím. Poirot a já jsme se vydali do hotelu.

„Jste nezvykle potichu,“ řekl jsem. „To vás ten případ nezajímá?“

„Au contraire, zajímá mě nesmírně. Ale také mě velmi mate.“

„Motiv je nejasný,“ řekl jsem zamyšleně, „ale jsem si jistý, že Parker je pěkné kvítko. Důkazy proti němu jsou celkem zřejmé, až na ten chybějící motiv, ale ten se třeba vyjeví později.“

„Nic vás nezaráží jako zvláště významné, přestože to Japp přehlédl?“

Zvědavě jsem se na něj zadíval.

„Copak máte v rukávu, Poirote?“

„Co měl v rukávu ten mrtvý?“

„Aha, ten kapesník!“

„Přesně tak, ten kapesník.“

„V rukávu nosí kapesník námořníci,“ zauvažoval jsem.

„Výborný postřeh, Hastingsi, přestože nikoliv ten, který jsem měl na mysli.“

„Takže ještě něco?“

„Ano. Znovu a znovu jsem se vracel k tomu cigaretovému pachu.“

„Já žádný necítil,“ zvolal jsem užasle.

„Já také ne, cher ami!“

Upřeně jsem se na něj zadíval. Je těžké poznat, kdy si z vás Poirot tropí blázny, ale tentokrát vypadal naprosto seriózně a sám pro sebe se mračil.

II.

Soudní vyšetřování se konalo o dva dny později. Mezitím se objevilo další svědectví. Jakýsi pobuda se přiznal, že přelezl zeď do zahrady Leigh House, kde často přespával v nezamčené kůlně. Vypověděl, že o půlnoci slyšel, jak se v pokoji v prvním patře nahlas hádají dva muži. Jeden požadoval peníze; ten druhý rozčileně odmítal. Tulák z úkrytu za keřem sledoval, jak oba muži za osvětleným oknem přecházejí sem a tam. V jednom bezpečně poznal pana Protheroea, majitele domu. Druhého s jistotou identifikoval jako pana Parkera.

Teď už bylo jasné, že Parkerovi do Leigh House přijeli Protheroea vydírat, a později se ukázalo, že mrtvý se ve skutečnosti jmenoval Wendover, že býval námořním poručíkem a že se v roce 1910 zapletl do výbuchu bitevního křižníku Merrythought. Podle policejní hypotézy Parker věděl o Wendoverově roli v celé události, našel si ho a řekl si mu o peníze za mlčení, které mu Wendover odmítl dát. Během hádky Wendover vytáhl revolver, Parker mu ho vytrhl, zastřelil ho a následně se pokusil vyvolat dojem, že šlo o sebevraždu.

Parker využil práva nevypovídat a byl poslán do soudní vazby. Účastnili jsme se zasedání policejního soudu. Při odchodu Poirot pokýval hlavou.

„Tak to bude,“ zamumlal si pro sebe. „Ano, tak to bude. Už to nemohu dále odkládat.“

Zašel na poštu a napsal jakýsi vzkaz, který svěřil poslíčkovi. Komu byl vzkaz adresován, to jsem neviděl. Pak jsme se vrátili do hotelu, kde jsme strávili onen památný víkend.

Poirot byl jako na trní, neustále popocházel k oknu a zase zpátky.

„Já očekávám návštěvníka,“ vysvětlil. „Nemohl jsem se – ne, určitě jsem se nemohl zmýlit. Tady ji máme.“

K mému čirému úžasu vešla do pokoje slečna Cleggová. Nebyla tak klidná jako obyčejně a těžce oddechovala, jako kdyby právě doběhla. Když se podívala na Poirota, vyčetl jsem jí z očí strach.

„Posaďte se, slečno,“ řekl přívětivě. „Uhodl jsem to správně, že?“

Místo odpovědi se rozplakala.

„Proč jste to udělala?“ zeptal se Poirot jemně. „Proč?“

„Měla jsem ho tolik ráda,“ odpověděla. „Když byl malý, byla jsem jeho chůva. Mějte se mnou slitování!“

„Vynasnažím se. Ale pochopte, že nemohu dovolit, aby byl oběšen nevinný – i když je to nepříjemný zlotřilec.“

Napřímila se a tiše pronesla: „Já možná nakonec také ne. Dělejte, co je třeba.“

Pak vstala a vyběhla z pokoje.

„Ona ho zastřelila?“ zeptal jsem se udiveně.

Poirot se usmál a zavrtěl hlavou.

„Zastřelil se sám. Vzpomínáte si, že ten kapesník měl v pravém rukávu? To mi ukázalo, že byl levák. Po svém bouřlivém rozhovoru s panem Parkerem se zalekl odhalení a zabil se. Slečna Cleggová za ním ráno přišla a našla ho mrtvého na zemi. Jak nám právě sdělila, znala ho od dětství, a tak ji naplnila nenávist k Parkerovým, kteří ho k této ostudné smrti dohnali. Pohlížela na ně jako na vrahy, a pak najednou spatřila možnost, jak je nechat trpět za skutek, který zavinili. To, že byl levák, věděla jen ona sama. Vložila mu pistoli do pravé ruky, zavřela a zajistila okno, pohodila na zem část manžetového knoflíčku, který sebrala v jednom z dolních pokojů, vyšla ven, zamkla a odnesla klíč.“

„Poirote,“ zvolal jsem nadšeně, „vy jste úžasný. Tohle všechno vyvodit z jediné stopy, z kapesníku.“

„A také z cigaretového kouře. Kdyby bylo okno zavřené, tak by při tolika vykouřených cigaretách byla místnost plná tabákové zatuchliny. Pokoj byl ale dokonale vyvětraný, a tak jsem ihned vydedukoval, že okno muselo být dokořán celou noc, a tím se mi naskytl velice zajímavý řetězec úvah. Nedovedl jsem přijít na žádnou okolnost, kvůli které by vrah mohl chtít zavřít okno. Nechat ho otevřené a předstírat, že vrah uprchl tudy, by mu jen prospělo, kdyby sebevražedná teorie neuspěla. Když jsem vyslechl svědectví toho tuláka, mé podezření se tím samozřejmě potvrdilo. Při zavřeném okně by ten rozhovor nemohl slyšet.“

„Báječně,“ pravil jsem vřele. „A co si teď dát čaj?“

„Promluvil jste vpravdě jako Angličan,“ povzdechl si Poirot. „Patrně není pravděpodobné, že bych tu mohl obdržet sklenici grenadiny?“

Případ

zmizelé dámy

Bzučák na stole pana Blunta – Mezinárodní detektivní agentura, ředitel Theodore Blunt – vydal obvyklý varovný zvuk. Tommy a Pentlička skočili každý k jedné špehýrce, odkud bylo vidět do vnější kanceláře. Albert, který tam vládl, měl za úkol zdržovat perspektivního klienta různými umně vymyšlenými způsoby.

„Zjistím to, pane,“ říkal právě. „Ale obávám se, že pan Blunt má teď skutečně hodně práce. Právě telefonicky hovoří se Scotland Yardem.“

„Počkám,“ řekl návštěvník. „Nemám s sebou vizitku, ale jmenuji se Gabriel Stavansson.“

Klient byl skutečně výjimečný exemplář muže, určitě přes metr osmdesát vysoký. Tvář měl snědou a ošlehanou a nápadně modré oči až nepřirozeně kontrastovaly s osmahlou kůží.

Tommy se rychle rozhodl. Nasadil si klobouk, vzal do ruky rukavice a otevřel dveře. Zastavil se na prahu.

„Tenhle pán na vás čeká, pane Blunte,“ řekl Albert.

Tommy se krátce zachmuřil. Pak vytáhl hodinky.

„U vévody mám být ve tři čtvrtě na jedenáct,“ podotkl. Pak se podíval pozorně na svého návštěvníka. „Můžu vám věnovat pár minut. Pojďte prosím se mnou.“

Návštěvník ho poslušně následoval do jeho kanceláře, kde skromně seděla Pentlička s blokem a tužkou v ruce.

„Moje soukromá sekretářka slečna Robinsonová,“ představil ji Tommy. „Tak tedy, pane, co byste od nás potřeboval? Nevím víc, než že jde o naléhavou záležitost, že jste sem přijel taxíkem a že jste nedávno byl v Arktidě – nebo možná v Antarktidě.“

Návštěvník na něj ohromeně zíral.

„Ale to je úžasné!“ vykřikl. „Myslel jsem, že takovéhle věci dělají detektivové jen v knížkách! Váš poslíček vám přece ani neřekl moje jméno!“

Tommy si shovívavě povzdechl.

„Ale ne, to bylo velice jednoduché,“ řekl. „Paprsky půlnočního slunce za polárním kruhem zvláštně působí na kůži – mají určité speciální vlastnosti. Píšu právě o té věci takovou malou monografii. Ale to všechno s věcí nesouvisí. Proč jste ke mně přišel – a tak znepokojený?“

„Především bych vám měl říct, pane Blunte, že se jmenuji Gabriel Stavansson –“

„Aha, no jistě!“ prohlásil Tommy. „Ten slavný výzkumník. Nedávno jste se vrátil od severního pólu, že?“

„Přistál jsem v Anglii před třemi dny. Přítel, který se plavil v severních vodách, mě sem přivezl na své jachtě. Jinak bych se vrátil až za čtrnáct dní. Musím vám říct, pane Blunte, že než jsem se na tuhle výpravu vydal, měl jsem to velké štěstí, že jsem se zasnoubil s paní Leigh Gordonovou –“

Tommy ho přerušil.

„A paní Leigh Gordonová se před sňatkem jmenovala –?“

„Hermiona Craneová, mladší dcera lorda Lanchestera,“ doplnila hbitě Pentlička.

Tommy na ni obdivně pohlédl.

„Její první manžel byl zabit ve válce,“ doplnila ještě Pentlička.

Gabriel Stavansson kývl.

„Přesně tak. Jak jsem říkal, s Hermionou jsme se zasnoubili. Nabídl jsem jí samozřejmě, že expedici zruším, ale nechtěla o ničem takovém ani slyšet! Ona je skutečně úžasná žena, pravá manželka pro badatele. Tak tedy, jen jsem přistál, byla samozřejmě moje první myšlenka jet za Hermionou. Poslal jsem telegram ze Southamptonu a spěchal jsem do města prvním vlakem. Věděl jsem, že zatím žije u své tety lady Susan Clonrayové na Pont Street, a tam jsem také rovnou vyrazil. K svému velkému zklamání jsem zjistil, že Hermy je na návštěvě u nějakých přátel v Northumberlandu. Lady Susan byla docela milá, když se vzpamatovala z prvního šoku, že mě vidí. Jak jsem vám už říkal, nikdo mě tu nečekal ještě čtrnáct dní. Řekla mi, že se Hermy za pár dnů vrátí. Pak jsem ji požádal o adresu, ale stará dáma začala dělat takové to ehm a hm a pak řekla, že Hermy bydlí u několika různých přátel a že si není jistá, u kterých dřív a u kterých později. Asi bych vám měl říct, pane Blunte, že já a lady Susan jsme spolu nikdy moc dobře nevycházeli. Ona je to taková ta tlustá dáma s dvojitou bradou. Nesnáším tlusté ženské – vždycky jsem je nesnášel – tlusté ženy a tlustí psi jsou hřích proti pánubohu – a bohužel se často vyskytují společně! Je to takové moje podivínství, já vím – ale je to tak – s tlustými ženami já prostě nedokážu vyjít.“

„Móda s vámi souhlasí, pane Stavanssone,“ podotkl suše Tommy. „A každý z nás má nějakou svoji oblíbenou averzi – třeba nebožtík lord Roberts nesnášel kočky.“

„Aby bylo jasno, neříkám, že lady Susan není okouzlující žena – snad je, ale na mě prostě nikdy nezapůsobila. Vždycky jsem měl v hloubi duše pocit, že s naším zasnoubením nesouhlasí, a jsem si jistý, že by se snažila Hermy ovlivnit proti mně, kdyby to šlo. Vykládám vám to, jak to je. Říkejte tomu předsudek, jestli chcete. No ale abych pokračoval, já jsem zkrátka takové tvrdohlavé zvíře, které má rádo, když je po jeho. Prostě jsem z Pont Street neodešel, dokud jsem nedostal jména a adresy těch lidí, u kterých Hermy měla bydlet. Pak jsem nasedl na vlak a jel na sever.“

„Vy jste, jak vidím, muž činu,“ usmál se Tommy.

„Jenže to bylo, jako když mi bomba spadne na hlavu, pane Blunte: Nikdo z těch lidí Hermy ani neviděl. Z těch tří domů ji čekali jen v jednom – lady Susan se s těmi druhými dvěma musela splést – a i tam na poslední chvíli svou návštěvu odvolala telegramem. Okamžitě jsem se samozřejmě vrátil do Londýna a šel rovnou k lady Susan. Musím přiznat, že vypadala hodně znepokojená. Připustila, že nemá tušení, kde by Hermy mohla být. I tak ale byla velmi silně proti tomu, abych šel na policii. Říkala, že Hermy není žádná naivní malá holčička, ale nezávislá žena, která vždycky měla ve zvyku jednat po svém. Nejspíš má nějaký vlastní plán.

Považoval jsem celkem za pravděpodobné, že Hermy nemá v úmyslu hlásit každý svůj krok lady Susan. Ale i tak mi to dělalo starosti. Měl jsem takový ten divný pocit, že něco není v pořádku. Zrovna jsem odcházel, když lady Susan přinesli telegram. Bylo v něm: ‚Změnila jsem plány. Jedu na týden do Monte Carla. Hermy.‘“

Tommy natáhl ruku.

„Máte ten telegram s sebou?“

„Ne, nemám. Ale byl podáván v Maldonu v Surrey. Všiml jsem si toho hned, protože mi to přišlo divné. Co by Hermy dělala v Maldonu? Nemá tam žádné přátele, o kterých bych někdy něco slyšel.“

„Nenapadlo vás vypravit se do Monte Carla, stejně jako jste jel na sever?“

„Samozřejmě jsem na to myslel. Ale rozhodl jsem se to neudělat. Víte, pane Blunte, lady Susan ten telegram uklidnil, ale mě ne. Přišlo mi divné, že pořád jen telegrafuje a nepíše. Řádka dvě, psaná jejím rukopisem, by můj strach zahnala. Ale podepsat telegram ‚Hermy‘ může každý. Čím víc jsem na to myslel, tím nervóznější jsem byl. Nakonec jsem jel do Maldonu. To bylo včera odpoledne. Je to poměrně známé místo – dobré dopravní spojení a tak – dva hotely. Vyptával jsem se na všech místech, která mě jen napadla, ale nenarazil jsem ani na sebemenší náznak, že tam Hermy vůbec kdy byla. Cestou zpátky ve vlaku jsem četl váš inzerát a napadlo mě, že to nechám na vás. Jestli Hermy skutečně odjela do Monte Carla, nechci jí na stopu nasadit policii a způsobit skandál, ale nemám chuť tam zbytečně jezdit ani sám. Zůstanu v Londýně pro případ – pro případ, že by v tom bylo něco nekalého.“

Tommy zamyšleně pokývl.

„A jaké podezření přesně máte?“

„Nevím. Ale mám pocit, že něco nehraje.“

Stavansson rychlým pohybem vytáhl z kapsy pouzdro a rozložil ho před nimi.

„To je Hermione,“ řekl. „Nechám vám to tady.“

Na fotografii byla vysoká štíhlá žena, ne už zcela mladá, ale s okouzlujícím upřímným úsměvem a hezkýma očima.

„Pane Stavanssone,“ řekl Tommy, „není ještě něco, co byste mi zapomněl říct?“

„Vůbec nic.“

„Žádná podrobnost, třeba i malá?“

„Nemyslím.“

Tommy povzdechl.

„Několik tónů z Mosgovskenského,“ podotkl. „Nechte mi tu svou adresu, pane Stavanssone, a já vás budu informovat, jak případ postupuje.“

„No?“

Table of Contents

Střelec

Záhada z Market Basing

Případ zmizelé dámy