Přeložila Zdeňka Zvěřinová

THE LAST HOUSE ON THE STREET

Copyright © 2021 by Diane Chamberlain

All rights reserved.

Jacket images © Miguel Sobreira/Arcangel Images (gate),

Forgem/Shutterstock and Flas100/Shutterstock (foreground and shadows)

Jacket design by Alice Moore

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2024

ISBN 978-80-249-5432-5

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- 51

- 52

- 53

- AUTORČINA POZNÁMKA

- PODĚKOVÁNÍ

- O AUTORCE

Násilí je zbraní slabochů

RALPH ABERNATHY

1

Kayla

2010

Právě telefonuji s dodavatelem, když do mojí kanceláře strčí hlavu Natalie, naše nová administrativní pracovnice.

„Na chodbě čeká nějaká paní a tvrdí, že má s vámi v jedenáct schůzku. Ve vašem kalendáři ji ale nemám.“ Tváří se znepokojeně, jako by se bála, že už něco zpackala. „Ann Smithová.“

To jméno mi nic neříká. „Dneska žádná jednání nemám,“ prohodím a mrknu na telefon, kolik je hodin. Pět minut po jedenácté. Měla bych ji přijmout, protože co když je to moje chyba? Vrátila jsem se do práce před pouhými několika týdny a zatím si tak úplně nevěřím, jestli mi to myslí jasně. „Ale klidně ji pošlete dál.“

Jakmile zavěsím a vstanu, objeví se ve dveřích mé kanceláře žena. Vůbec nevypadá jako moji obvyklí klienti – třicátníci nebo čtyřicátníci, kteří si našetřili dost peněz, aby si pořídili domov svých snů. Ne, podle mě se Ann Smithová blíží spíš k pětašedesátce nebo sedmdesátce, ačkoliv zřejmě bojuje s věkem zářivě rusými vlasy po ramena. Má zrcadlové sluneční brýle, takže jí není vidět do očí, avšak nic nedokáže zamaskovat, jak se jí červená rtěnka vpíjí do vrásek kolem úst.

„Ann Smithová?“ zeptám se s úsměvem. Jsem zvědavá. Napřáhnu ruku a potřesu si s ní. „Jsem Kayla Carterová. Pojďte prosím dál a posaďte se. V dnešním pracovním rozvrhu jsem vás nenašla – asi nám to nějak vypadlo –, ale mám zhruba půlhodinku. Co pro vás můžu udělat?“

Sedne si do červeného křesla Barcelona, které jí nabídnu, ale neusměje se. Ráda bych, aby si sundala brýle. Místo jejích očí vidím jen svůj zvlněný odraz. Zneklidňuje mě to.

„Chci přistavět část domu,“ spustí. Ruce má založené v klíně na volných khaki kalhotách. Na akrylové nehty si ledabyle nanesla červený lak a mluví hlubokým hlasem. Velmi hlubokým a trochu chraplavým. Rozhlédne se po kanceláři, jako by něco hledala. Působí nervózně.

„Povězte mi něco o svém domě,“ vyzvu ji. „Kde se nachází?“ Je divné mluvit k vlastnímu zdeformovanému odrazu v jejích brýlích.

„Kousek odsud,“ odpoví. „Je to krabice ze šedesátých let. Hodně tmavá. Chci tam vybudovat zimní zahradu.“

Před očima se mi vynoří starý zatuchlý dům. Umím si představit jeho pach i stísněný pocit, který v člověku vyvolávají zdi, když přechází z jedné místnosti do druhé. Pravděpodobně si o zimní zahradu přímo říká. Navrhla jsem jich už spoustu. Přesto si nejsem jistá, jestli jsem pro tento projekt nejvhodnější architekt. Několik desetiletí stará severokarolínská firma Bader & Duke Design přijala Jacksona a mě hlavně proto, abychom do ní vnesli modernějšího ducha. Ale přijde mi, že dům Ann Smithové potřebuje spíše zútulnit.

„Máte nějaké fotky?“ zkusím to.

Neodpoví. Místo toho se na mě upřeně dívá. Nebo to aspoň odhaduju. Kdoví, co se za jejími brýlemi děje? Najednou se mě zmocní nepříjemný pocit, jako by se veškerá energie v místnosti přesunula ode mě k ní.

„S sebou ne,“ odpoví nakonec. „Přišla jsem o manžela a dům působí… depresivně.“ Nakloní se o několik centimetrů dopředu. „Víte, jaké to je, viďte? Ztratit manžela?“

Po zádech mi přeběhne mráz. Jak to, že ví o Jacksonovi? Jak vůbec něco ví o mně? Natalie se jí musela o něčem zmínit, zatímco tu čekala. „Ano, chápu, jaké to je,“ odpovím pomalu. „Soucítím s vaší ztrátou. Ale zpátky k domu. Jak byste tu zimní zahradu ráda využívala? Pro návštěvy nebo…“

„Ten můj dostal infarkt,“ přeruší mě. „Bylo mu sedmdesát, což vám pravděpodobně připadá jako stáří, ale ve skutečnosti to tak není. Kolik je vám? Kolem třiceti? Ani nemrknete a bude vám sedmdesát. Ale váš manžel? Byl hodně mladý, viďte?“ Její tmavé obočí tázavě povyskočí nad sluneční brýle. „A umřít tak jako on, spadnout ze schodů při stavbě vlastního rodinného domu… To je smůla.“

Jak tohle všechno ví? Poslední dobou mě každá zmínka o Jacksonovi rozhodí, a když ji slyším od tak výstřední ženy… Nechci, aby o mně něco věděla. Budu si muset s Natalií vážně promluvit. „Hmm.“ Znovu se snažím získat pevnou půdu pod nohama. „Máte pravdu. Je to těžké. Ale opravdu bych ráda, abychom se zaměřily na váš projekt. Povězte mi, co…“

„Jak se můžete nastěhovat do domu, který vám ho vzal?“ Položí mi otázku, s níž si sama lámu hlavu. „V prvé řadě, na tom místě by žádný dům stát neměl. Celá nová zástavba tam nepatří. Ale hlavně ten jeden. Váš. Je hrozně moderní. A ztracený mezi stromy.“

Dlaně se mi lepí k područkám židle. Právě teď jsme v kanceláři v Greenvillu, tedy skoro třicet mil od čtvrti Shadow Ridge na předměstí Round Hillu, kde můj krásný, čerstvě dostavěný dům čeká, až se do něj s Rainie nastěhujeme. Kde se o něm dozvěděla? I o mém životě? Co to s ní má společného? „Jak to, že toho o mně tolik víte, a jak to souvisí s vaším projektem?“ zeptám se.

„Shadow Ridge Estates,“ pokračuje návštěvnice hlubokým posměšným tónem. „Koho napadl tak honosný název? Všechny ty stromy z člověka vysávají dech. Ve skutečnosti se tam nastěhovat nechcete, že ne? Pro dítě to není vhodné místo. Pro holčičku. Zvlášť když právě přišla o tátu.“

Panebože. Ví o Rainie. Nevím, jak se k tomu mám postavit. Dotýká se mě na těch nejcitlivějších, nejzranitelnějších místech a nedokážu rozumně přemýšlet.

Musím se ovládnout. Zpříma se posadím, připravená odkázat ji do patřičných mezí.

„Mohla byste si prosím sundat brýle?“ požádám ji.

„Nemohla,“ odpoví. „Světlo mi vadí.“ Zvedne ruku, aby se dotkla obrouček, a volný rukáv bílé halenky jí sklouzne o několik centimetrů po paži a odhalí růžovou čárku na předloktí. Pokusila se kdysi o sebevraždu? Přesto se domnívám, že spíš ne. Ta linka je krátká a zaoblená. Mnohem pravděpodobněji to bude mateřské znaménko než jizva.

„Myslím, že byste se měla raději obrátit na jinou firmu,“ prohlásím a vstanu. „Já dělám jen moderní návrhy.“

Pohlédne ke stropu, jako by o tom uvažovala, a pak se obrátí zpátky ke mně. „Když to říkáte, tak asi ano. Možná to bude lepší.“ Zvedne kabelku a prudce vstane. Couvnu. Najednou z ní mám strach. Strach ze staré ženské. Chci, aby vypadla z mojí kanceláře. Vykročím ke dveřím, ale ona rychle popojde dopředu a zastoupí mi cestu. „Chcete vědět, proč v noci nemůžu spát?“ zeptá se.

„Ráda bych, abyste odešla,“ vypravím ze sebe. Teď je u mě nepříjemně blízko, tak blízko, že v zakřiveném odrazu v jejích slunečních brýlích vidím ve svých očích strach.

„Přemýšlím,“ pokračuje. „Proto jsem pořád vzhůru. Přemýšlím o tom, že někoho zabiju.“

Protáhnu se kolem ní. Prudce otevřu dveře a stoupnu si vedle nich. „Odejděte.“ Můj hlas zní rázně. Aspoň v to doufám. Ale Ann Smithová se ani nehne.

„Přemýšlím o tom už dlouho, moc dlouho,“ pokračuje. „Léta, léta a léta. A teď mám příležitost.“

Srdce mi tluče v hrudním koši. Mluví o mně? Ten někdo jsem já? Léta, léta a léta. Já to být nemůžu. Krátce se rozhlédnu po nějaké zbrani, ale žádnou nevidím. Pomyslím na svou tříletou dceru. A na to, že ji tu zanechám jako sirotka.

„O čem to mluvíte?“ obořím se na ni. Rozruší mě, jak se mi třese hlas.

„To vám vysvětlovat nechci.“ Usmívá se jako člověk, který drží v rukou všechny trumfy. Pak se obrátí a popojde ke dveřím. Mlčím, když odchází z místnosti, a pozoruju ji, jak s lehkostí mladší ženy prochází chodbou. Zavřu dveře a na chvíli ztuhnu, než mi mozek znovu naskočí. Rozběhnu se k oknu. Vyhlédnu na malé parkoviště vyhrazené pro klienty a dodavatele a čekám na Ann Smithovou v naději, že uvidím, do jakého auta nastupuje. Ale vůbec se neobjeví. Jen tam otupěle stojím a nade mnou se vznáší přízrak její přítomnosti.

2

Ellie

1965

V životě se vyskytnou chvíle, kdy najednou spatříte svou budoucnost, a vůbec není taková, jak jste očekávali. Přijela jsem domů na jarní prázdniny ze Severokarolínské univerzity a všichni jsme seděli v obývacím pokoji. Táta si četl noviny ve svém oblíbeném koženém křesle, tak starém, že pokaždé, když se pohnul, zavrzalo. Buddy se u rozkládacího stolu u krbu vrtal v nějaké malé mechanické autosoučástce. A máma seděla na pohovce mezi Brendou a mnou, na klíně otevřený časopis Nevěsty. Přinesla ho Brenda a všechny tři jsme obdivovaly svatební šaty. Přesto když Brenda listovala časopisem, musela jsem se kousnout do jazyka a přemýšlela jsem, jestli máma dělá to samé. Brenda si ve skutečnosti žádné z těch nadýchaných bílých výtvorů neoblékne a já, jako její družička, nebudu mít na sobě ani jediný z těch taftových skvostů. Brendina svatba s Garnerem Clevelandem příští sobotu bude malá, tichá a z nutnosti, bez jakýchkoliv hostů kromě Garnerova nejlepšího kamaráda Reeda – shodou okolností mého přítele – a mě.

Brenda otočila na další stránku a fotografie šatů vystřídal titulek: „Sexuální harmonie a jak jí dosáhnout.“

„Tohle nepotřebuju.“ Zasmála se a poplácala se po stále ještě plochém břiše. Listovala dál. Kdyby hned vedle mě neseděla moje matka, zvědavě bych se na tu stránku vrátila. O sexuální harmonii jsem nevěděla skoro nic. Ne že bych byla puritánka. Ale s Reedem jsme, po oboustranné dohodě, zatím tak daleko nezašli. Chtěla jsem počkat, až se vdám, a ačkoliv mi proti tomu Reed předložil spoustu racionálních argumentů, dodal, že mě za moje rozhodnutí obdivuje. Přesto jsem Brendu za její rozhodnutí nekritizovala. Pokud jde o takové věci, každá dívka si musí přijít na to, co je v jejím případě správné. Nejvíc mnou v souvislosti s Brendiným těhotenstvím otřáslo, že jsem neměla ani tušení, že se s Garnerem stýkají intimně. Ranilo mě, že přede mnou moje dlouholetá nejlepší kamarádka a spolubydlící z koleje tajila něco tak obrovského.

Když jsem pověděla mámě, že je Brenda v jiném stavu a musí si Garnera co nejdřív vzít, vyjádřila se soucitně: „Chudinka. Připravila se o svobodu tak brzo,“ načež následovalo přísné: „Pouč se z toho, Eleanor. Tohle se stává, když moc pospícháš. Ty a Reed byste se měli chovat slušně.“

„Mami,“ ohradila jsem se, „nejsem pitomá. A mezi námi to není tak vážné jako mezi Garnerem a Brendou.“

„Řekla bych, že Reed to s tebou myslí mnohem vážněji,“ podotkla. „Ten kluk tě zbožňuje.“

Reed byl skutečný miláček. Znala jsem ho skoro celý život. Vystudoval vysokou během tří let a teď pracoval v největší bance v Round Hillu. Nosil každý den oblek a kravatu – modrou, aby zdůraznila jeho nebesky modré oči a tmavé vlasy. V obleku mu to slušelo, to nepochybně, ale teď, když mě obklopovali vysokoškoláci v plátěných kalhotách a kostkovaných košilích, mi někdy připadal trochu usedlý.

Dojalo mě, že tu teď máma seděla s Brendou a se mnou a laskavě vzdychala nad svatebními šaty, jako by si Brenda opravdu mohla některé vybrat a vzít si je na svatbu. Máma Brendu milovala, někdy se o ní zmiňovala jako o „druhé dceři“ a Brenda ji už léta oslovovala „mami“. Brendina vlastní odtažitá matka by si s ní nikdy neprohlížela časopis Nevěsty. Souhlasila, že na „ceremonii“, jak to nazvala, přijde, ačkoliv Brendin otec to odmítl, ale nehodlala se oddávat jejím fantaziím o úchvatné svatbě, když taková ani zdaleka nebude.

„Tyhle se mi moc líbí.“ Brenda ukázala na třpytivý živůtek krásných stříbrobílých šatů. „Vracím se k nim znovu a znovu.“

Máma se dotkla hřbetu její ruky. „Musí být těžké vědět, že nemůžeš mít svatbu svých snů,“ pronesla.

Pohlédla jsem na Brendu. Tušila jsem, že potlačuje slzy. Přesto jsem věděla, že je šťastná. Ona a Garner byli šíleně zamilovaní.

„Poslechněte si tohle,“ prohlásil najednou táta. Zalétla jsem pohledem od časopisu k otci. Típl cigaretu o popelník na stole vedle sebe a začal číst: „‚Reverend Greg Filburn, pastor Africké metodistické episkopální církve v Turner’s Bend dnes oznámil, že několik set bělošských studentů ze severních a západních vysokých škol stráví léto v jižních státech, aby registrovali černochy k volbám. Očekává se, že několika těmto studentům poskytne ubytování i okres Derby. Jen…‘“

„Skvělý,“ utrousil Buddy, aniž odtrhl oči od kovové součástky ve svých rukou. „Přesně to potřebujeme. Bandu agitátorů ze Severu.“

„‚Nyní je v okrese Derby zaregistrováno pouze čtyřiatřicet procent černošské populace,‘“ pokračoval táta ve čtení, „‚oproti čtyřiadevadesáti procentům bělochů, tvrdí reverend Filburn. Zákon o volebním právu, který už brzy podepíše prezident Lyndon Baines Johnson, snad tento rozdíl sníží. Musíme udělat všechno, co můžeme, aby se naši lidé mohli registrovat. Ten program se jmenuje SCOPE, což je zkratka projektu Summer Community Organization and Political Education.‘“ Táta přestal číst a zasmál se. „Je to jazykolam,“ utrousil a potom pokračoval: „‚Do pětasedmdesáti venkovských okresů bude posláno přes pět set dobrovolníků s cílem odstranit rasismus z americké politiky.‘“

„Co si myslíte o těchhle svatebních šatech?“ Brenda ukázala na stránku v časopise, ale matka ani já jsme se tam nepodívaly. Obě jsme upřeně pozorovaly otce. Hlavně já, i když jsem si ještě nebyla jistá proč.

„Víš určitě, že nemyslí daleký Jih?“ zeptala se máma. „Alabamu a Mississippi, kde mají takové potíže? Ne Severní Karolínu.“

„Zdá se, že mluví o nás,“ odpověděl táta, „protože kostel toho Filburna je v Turner’s Bend.“ Turner’s Bend bylo město hned vedle Round Hillu, kde jsme bydleli.

„Přesně tohle by udělala Carol, viďte?“ zeptala se máma.

Všichni jsme mimoděk obrátili hlavu a podívali se na prázdné houpací křeslo u krbu, kde vždycky sedávala teta Carol. Před rokem nám ji vzala rakovina a domnívala jsem se, že od té doby v něm nikdo neseděl. Vnímala jsem její ztrátu každou minutu každého dne. Teta Carol byla jedinou osobou z rodiny, která mě zřejmě chápala. Nebo, jak mi jednou řekla, jsem já byla jedinou osobou, která zřejmě chápala ji.

„Carol by ten trend okamžitě podpořila,“ pokračovala máma a táta obrátil oči v sloup.

„Ta ženská zachraňovala všechny ztroskotance, které kdy potkala,“ ušklíbl se.

Buddy odložil součástku, s níž si stále pohrával. „Tyhle řeči o SCOPE se mi ani trochu nelíbí,“ utrousil. „Co sakra dává někomu ze Severu právo jezdit sem na Jih a…“

„Buddy!“ okřikla ho máma. „Dávej si pozor na pusu!“

„Promiň, mami, ale tohle mě vážně štve,“ pokračoval. „Ať se registrují, jestli chtějí, to mě fakt netrápí, ale nepotřebujeme, aby se do okresu Derby nahrnuly stovky šílených bělošských puberťáků z New Yorku nebo bůhvíodkud.“

On a moji rodiče pokračovali v rozhovoru, ale se mnou se v těch několika minutách, než táta článek přečetl, něco událo. Poslední dva roky jsem pracovala v redakci vysokoškolských novin na Severokarolínské univerzitě jako reportérka a fotografka. Informovala jsem o protestech, během nichž se studenti snažili přesvědčit majitele restaurací a obchodů v centru, aby zrušili rasovou segregaci. Nejdřív jsem psala články objektivně a pouze oznamovala fakta, ale když jsem jeden z nich hrdě ukázala tetě Carol, zamračila se. „Ráda bych, abys přemýšlela o tom, co píšeš, Ellie,“ sdělila mi s newyorským přízvukem, o který nikdy nepřišla, ačkoliv na Jihu prožila dvacet let. „Přemýšlej o tom, co píšeš, ne z pohledu Jižanky nebo Seveřanky. Přemýšlej o tom jako lidská bytost.“

Věděla jsem, že moje krásná plavovlasá teta je dlouholetou bojovnicí za občanská práva. Před rokem se zúčastnila demonstrace ve Washingtonu, kde slyšela projev Martina Luthera Kinga juniora. Následujících několik týdnů o ničem jiném nemluvila, načež moje matka obracela oči v sloup a otec jí zakázal, aby to donekonečna omílala u jídelního stolu. Až v posledních několika letech jsem začala chápat její vášeň a díky našim rozhovorům o tom, co se dělo na akademické půdě, jsem svůj přístup k novinařině změnila. Začala jsem bádat hlouběji a hodnotila události nejen hlavou, ale i srdcem. Dál jsem vedla rozhovory se studenty a jejich vášeň a oddanost – víra ve správnost toho, co dělají – mi dávaly smysl. Tito běloši i černoši riskovali tělo i duši. Neochvějně se vyhýbali násilí, a dokonce se ani nebránili, když jim kolemjdoucí nadávali nebo je odvlekla policie. Ani jsem si to neuvědomila a moje články o protestech s nimi soucítily čím dál tím víc.

Teta Carol se seznámila se strýčkem Petem, otcovým bratrem, když pracovala jako vojenská sestra a on byl voják. Po válce se k nám přistěhovali. Tehdy mi byl rok, takže byla odjakživa součástí mého života. Někdy tou nejlepší. A protože výchovu nechávala na rodičích, věděla jsem, že jí můžu povědět cokoliv – skoro –, aniž bych se dostala do potíží. Strýc Pete zemřel, když mi bylo deset, ale teta Carol u nás zůstala. Byla upřímná, nikdy jsem nemusela přemýšlet nad tím, co si myslí. Jak jsem dospívala a začínala si uvědomovat třaskavý vztah, který měla s mými rodiči – zvlášť s matkou –, přemýšlela jsem, proč se neodstěhovala zpátky do New Yorku. Ke konci jejího života, když nám ji kradla rakovina, jsem s ní o tom mluvila. „Proč jsi u nás zůstala?“ zeptala jsem se a pevně jí ovinula šál kolem kostnatých ramen. V té době jí byla pořád zima, dokonce i v létě. „Nikdy jsi Severní Karolínu zrovna nemilovala.“

„Ne, ale milovala jsem tebe,“ odpověděla. „A myslím si, že jsi mě potřebovala. Nechtěla jsem, aby z tebe vyrostla tvá matka.“

„Jak to myslíš?“ Na matce nebylo nic špatného. Nechovala se, pravda, nijak zvlášť vlídně, ale byla chytrá. Pracovala v Round Hillu jako knihovnice.

„Strávila sice život mezi knihami, ale její mysl je pevně zavřená,“ odpověděla teta Carol. „Přemýšlej o tom. Existuje důvod, proč se s tím, co píšeš do školních novin, svěřuješ mně a ne jí, viď?“

Měla pravdu. Matku by znechutilo, jakým způsobem píšu o protestech a jak nyní sympatizuji s protestujícími.

„Umírám, Ellie,“ pokračovala teta Carol věcně. „Ale povídej si se mnou i potom, až umřu, dobře?“ Usmála se. „Tvař se, že tu jsem. Jsi úžasná mladá žena. Dál piš o nespravedlnosti a chovej se podle vlastního přesvědčení. Nedovol, abys měla klapky na očích a uzavřenou mysl. Nikdy.“

Zhruba v té době mě v rámci práce na jednom projektu přidělili do dvojice s Glorií, osamělou černošskou studentkou, která se mnou chodila do třídy farmakologie. Navrhla jsem jí, že si o našem projektu popovídáme v místním bufetu nad sendvičem, ale zavrtěla hlavou. Sejděme se radši v knihovně, vyzvala mě. Nemám hlad. Až v noci v posteli jsem si uvědomila, že by Glorii nedovolili jíst v tom bufetu se mnou. Cítila jsem se trapně, že jsem jí to nabídla, a měla kvůli ní vztek.

Na jaře, jen několik smutných dní po pohřbu tety Carol, byla Brenda se mnou, když mě pověřili, abych v novinách informovala o mimořádném protestu. Studenti, profesoři a dokonce i někteří obyvatelé města si klekli vedle sebe na Franklin Street a zablokovali dopravu. S vážnými a odhodlanými výrazy si tiskli protestní cedule k hrudi. Fotografovala jsem je a jejich mlčenlivá odvaha mě dojímala. Některé dívky měly sukně a věděla jsem, že je asfalt musí tlačit do kolen a ničit jim nylonové punčochy. Z jejich kamenných výrazů jsem však pochopila, že jim na tom nezáleží. Punčochy byly to poslední, co je trápilo. O sobě vůbec neuvažovaly. Myslely na segregované obchody a restaurace. Myslely na segregovanou prodejnu potravin, kde majitel vylil čpavek na hlavy mírumilovných demonstrantů, až někteří z nich museli do nemocnice s poleptáním druhého stupně. Teta Carol plakala, když jsem jí o tom vyprávěla.

Ten den byla na té ulici mezi protestujícími i Gloria. Klečela na konci řady blízko u nás vedle mladého bělocha a já si dala záležet, abych ji na některých fotografiích zachytila.

Když jsem mačkala spoušť, Brenda zavrtěla hlavou. „Taková pitomost,“ utrousila. „Zatknou je a kvůli čemu? Nic se tím nezmění.“

Její slova nebyla v mých uších nic víc než šumění větru. Než jsem si to stačila rozmyslet, impulzivně jsem jí podala fotoaparát, přehodila si kabelku přes rameno a vykročila na ulici.

„Co děláš?“ křikla za mnou Brenda.

Zastavila jsem se na konci řady – až ve škarpě – a klekla si vedle Glorie. Nepodívala se na mě, jen upírala oči přímo před sebe a já udělala totéž. Skoro okamžitě mě začala bolet kolena a cítila jsem, jak se mi punčocha na pravé noze trhá nahoru po stehně. Nějaký mladík ke mně popošel a podal mi ceduli. Nevěděla jsem, co na ní je, ale držela jsem ji před sebou stejně jako ostatní protestující. Srdce mi tlouklo, ale cítila jsem, že můj dech je vyrovnaný. Cítila jsem, že je to správně.

Všude kolem nás vládl zmatek. Auta houkala a řidiči se rozčilovali. Skupina protestujících pochodovala po druhé straně ulice. Obyvatelé města si nás fotili. Přes ten kravál jsem slyšela, jak na mě Brenda křičí: „Co to sakra děláš, Ellie! Vypadni z toho zatracenýho příkopu!“ Přestala jsem ji vnímat. Úplně jsem ji vytěsnila. V hlavě jsem slyšela hlas tety Carol. Chovej se podle vlastního přesvědčení. Ačkoliv fyzická bolest ustoupila do pozadí, cítila jsem, jak mě v očích bodají slzy. Tekly mi po tvářích.

Policie přijela v bílé dodávce, které všichni přezdívali anton.

„Ochabněte!“ zavolal někdo v řadě. Věděla jsem, co máme dělat. Neprat se s policisty, ale ani jim to neusnadňovat. Cítila jsem pokušení vstát, dojít zpátky k Brendě a zmizet v davu přihlížejících. Ale silnější nutkání mě drželo u země. Poldové vlekli a odnášeli ostatní protestující k antonu. Jeden mi vytrhl ceduli z rukou, zvedl mě na nohy, chytil mě za ramena a tlačil mě k vozu. Nedonutila jsem se uvolnit tak jako někteří jiní. Jako Gloria. Museli ji nést a sukni měla vytaženou až k podvazkům. Děsilo mě pomyšlení, že bych se stala tak bezmocnou. Místo toho jsem se tedy nechala dostrkat k otevřené zadní části vozu a tehdy mi začala docházet realita. Když jsem lezla dovnitř, stále jsem slyšela Brendu, jak na mě volá z druhé strany ulice, ale nevěděla jsem, co říká. Jsem zatčená? Jak vysvětlím rodičům, že jsem udělala, co jsem udělat musela?

Zadrželi nás na policejní stanici a později nás zase pustili, aniž nás z něčeho obvinili, takže ačkoliv to Brenda pověděla Garnerovi a Reedovi a oba mi vynadali, že jsem tak „pitomě riskovala“, moji rodiče stále neměli ani tušení, co jsem provedla.

Nyní se táta dostal ke konci novinového článku. Mlhavě jsem si uvědomovala, jak Buddy říká: Jestli do okresu Derby pustí tolik soucitných bílých beatníků, jen si tím koledují o potíže. Máma utrousila: Je registrováno jen třicet čtyři procent černochů? Líní flákači. Proč si prostě nedojdou do soudní budovy a nezařídí si to? Do toho se Brenda zeptala: Myslíte si, že je tenhle výstřih moc odvážný? V tu chvíli jsem věděla… věděla jsem to zcela jistě, ačkoliv jsem to nedokázala vysvětlit ani sama sobě… že budu patřit mezi bělošské studenty, kteří pomůžou černošským voličům s registrací.

Věděla jsem to se stejnou jistotou, jako že zítra opět vyjde slunce.

3

Kayla

2010

„Tak,“ prohlásí policistka, jakmile se představíme a všichni čtyři – dva policisté, Natalie a já – se posadíme v mé kanceláři. „Popište mi ji.“

Váhala jsem, jestli mám zavolat na policii, protože jsem nechtěla přehánět, ale když mě Natalie ujistila, že o mně nesdělila Ann Smithové vůbec žádné osobní informace, připadalo mi, že bude lepší, když si s někým promluvím.

„Měla zrzavé vlasy,“ začnu. „Sytě zrzavé. Určitě nabarvené. Dlouhé po ramena. Trochu jí přepadávaly dopředu a zakrývaly jí obličej.“ Naznačila jsem to se svými tmavými vlasy a nahrnula si je před tváře.

„Ale obočí měla hnědé.“ Natalie se dotkla vlastního obočí, stejně světlého jako její dlouhé blonďaté vlasy.

„Mohla mít paruku?“ zeptá se policista, podle jmenovky „Petrie“.

To mě nenapadlo. Až teď mi dochází, že její vlasy vypadaly na ženu v jejím věku příliš lesklé a husté. „Ano, asi mohla.“

„Rasa?“

„Běloška.“

„Barva očí?“

„Těžko říct,“ ušklíbnu se. „Měla zrcadlové sluneční brýle. Když jsem ji požádala, ať si je sundá, odmítla to s tím, že jí světlo vadí.“

Policistka Oakleyová se podívá na svého kolegu, jako by ta informace mluvila sama za sebe.

„Měla rudou rtěnku a červený lak na nehty. Nehty měla dlouhé. Akrylové. Ale… odfláknuté. Jako by si je dělala sama. Na sobě měla bílou halenku a khaki kalhoty.“

„Jste velmi všímavá.“ Policistka Oakleyová se usměje.

„A mluvila hlubokým hlasem,“ dodám.

„Zastřeným,“ připojí se Natalie.

„Mohl to být i muž?“ zeptá se policistka Oakleyová.

Navzdory hlubokému hlasu působila ta osoba žensky. „Možné to je, ale…“ Stisknu rty a zavrtím hlavou. „Nemyslím si to.“

„Třeba transvestita?“ navrhne policista Petrie.

„Nevím,“ odpovím. „Prostě nevím… Byla hodně zvláštní. Ale pak došlo k něčemu, co mě úplně dostalo. Vlastně… to se mnou dost otřáslo.“ Poposednu dopředu. „Věděla o mně hodně věcí. O mém manželovi, který zahynul před čtyřmi měsíci. Taky byl architekt a náš nový dům v té nové zástavbě v Round Hillu jsme navrhovali spolu. Pracoval v domě a jeden stavební dělník nechal omylem hrst šroubů na horním schodu schodiště, když tam ještě nebylo namontováno zábradlí. Jackson je neviděl, šlápl na ně a uklouzl. Ta ženská o tom věděla. Věděla i to, že se do toho domu budu stěhovat. A že mám skoro čtyřletou holčičku. Dokonce to vypadalo, že zná pozemek, na kterém náš dům stojí. A řekla něco v tom smyslu…“ Kousnu se do rtu a snažím se přesně si vybavit její slova. „Něco jako: ‚Neměla byste se tam stěhovat.‘“

„Kdy se hodláte nastěhovat?“ zeptá se mě policista Petrie.

„V sobotu.“ Sama jsem pochybovala, jestli tam chci bydlet. Vyjdu někdy nahoru po schodech, aniž pomyslím na tu nehodu? Ale s Jacksonem jsme ten dům vymýšleli sedm let našeho manželství. Byl to náš vysněný domov, velkolepá moderní budova na čtyřech zalesněných akrech. Jackson by chtěl, abychom tam s Rainie žily, a opravdu tam bydlet chci. Jen bych se chtěla cítit klidněji.

„Kde bydlíte teď?“ zeptá se mě policistka Oakleyová.

„Přechodně u mého otce v Round Hillu. Nastěhovaly jsme se k němu – do domu, ve kterém jsem vyrůstala – poté, co Jackson… měl tu nehodu.“ Pořád je pro mě příliš těžké spojit ta dvě slova dohromady: Jackson zemřel.

„Kde je vaše dcera teď?“

„Myslíte… právě v tuhle chvíli?“

Přikývne.

Letmo pohlédnu na telefon, abych zjistila, kolik je hodin. Ta otázka mě polekala. Hrozí Rainie nějaké nebezpečí? „Je u mého otce,“ odpovím. „Dopoledne chodí do mateřské školky. On ji pak vyzvedne a bere si ji k sobě domů, kde…“

„Až tu skončíme, zavolejte mu a ujistěte se, ať na ni několik dní pozorně dohlíží.“

„Panebože,“ vydechnu.

„Jak se jmenuje? Váš otec?“ zeptá se policista Petrie. „A telefonní kontakt na něj? Jen abychom ho měli ve složce.“

„Reed Miller,“ odpovím a oddrmolím jeho číslo. „Co myslíte, že ode mě ta ženská chce? Můžu být já ta osoba, kterou chce zabít?“

„Naštěstí jste tady živá a zdravá, takže snad ne,“ uklidní mě policistka Oakleyová. „Odvedla jste skvělou práci. Máme vynikající popis ženy, která všude vyčnívá.“ Podá mi svou navštívenku. „Vím, že máte strach,“ dodá. „Prožila jste si své a ani se vám nedivím, že se právě teď cítíte trochu paranoidní.“

Policista Petrie pohlédne k mé knihovně. „Tahle fotka byla tady, když Ann Smithová přišla do kanceláře?“

Sleduji jeho pohled a uvidím zarámovanou fotografii nás tří – Jacksona, Rainie a sebe. Křením se na ní, paži kolem Jacksonova pasu. Rainie, tehdy teprve dvouletá, mu sedí na ramenou s rozpřaženýma rukama a naprostou důvěrou, že ji táta pevně drží za nohy. Jacksonovi padají tmavé vlasy do čela a kolem očí se mu dělají vrásky od smíchu. Ten snímek byl pořízený v den, kdy jsme podepsali smlouvu na koupi našich čtyř zalesněných akrů v Shadow Ridge. Nemohli jsme být šťastnější.

„Ano,“ přisvědčím. „Tak se možná dozvěděla o mé dceři? Ale nevysvětluje to všechno ostatní, co o mně věděla.“

„Jestli ji ještě někde uvidíte,“ obrátí se policista Petrie k Natalii a ke mně, „hned nám zavolejte. Nevystavujte se žádnému nebezpečí. Jen nám zavolejte.“

Natalie na mě pohlédne. „Lidi pořád říkají ‚Zabiju tě‘,“ podotkne konejšivě. „Nejspíš jen…“

„Ne,“ namítnu s jistotou. „Tohle bylo jiné. Myslela to vážně.“

„Na jednu stranu,“ pronese policistka Oakleyová, „bych si přála, aby vám sdělila víc informací, které by nám pomohly, ale kvůli vám je lepší, že to neudělala. Nelíbí se mi, že ví, kde bydlíte, nebo přinejmenším, kde bydlet budete. Je to novostavba, takže má pravděpodobně spolehlivé zámky a dobrý bezpečnostní systém?“ Byla to spíš otázka než tvrzení.

„Bezpečnostní systém mám,“ připustím. Zatím jsem ho však nezprovoznila. V tak bezpečném městečku, jako je Round Hill, na bezpečnostní systémy nemyslíte. „Postarám se, aby ho někdo zapojil,“ oznámím a v duchu si to připíšu na šíleně dlouhý seznam věcí, které mám udělat.

Jakmile policisté a Natalie odejdou, zavolám tátovi, ale nezvedá to. Není to nic neobvyklého. S telefonem je příšerný.

„Ahoj, tati,“ nechám mu vzkaz. „Dneska odpoledne hlídej Rainie jako oko v hlavě, ano? Později ti to vysvětlím. Už jsem na cestě domů.“

Pak si sbalím aktovku, odejdu z kanceláře a pečlivě za sebou zamknu dveře.

Obvykle si chůzi z kanceláře do podzemní garáže v centru Greenvillu užívám a někdy se před půlhodinovou jízdou domů do Round Hillu stavím pro cappuccino, ale dnes odpoledne se při každém kroku ohlížím přes rameno. Vstoupím do garáže a ve stínu se zachvěju. Budova pohlcuje denní světlo, ke svému autu skoro běžím. Jakmile sedím v SUV za zamčenými dveřmi, cítím, jak mi srdce v hrudi zběsile tluče. Chvíli jen přemýšlím s rukama v klíně. Možná bych ten dům měla nabídnout k prodeji. Zapomenout na to, že se do něj nastěhujeme. S Jacksonem jsme ho navrhli pro nás a pro rodinu, kterou jsme doufali, že vytvoříme. Obytná plocha tři sta sedmdesát metrů čtverečních je jen pro Rainie a pro mě zbytečně velká. Ale představa, že by v domě, který jsme navrhli s takovou láskou a nadějí, žil někdo jiný, mě ničí.

Zavřu oči. Vydechnu. Pak nastartuju auto. Udělám z toho domu šťastné místo. Vytvořím tam pro Rainie šťastné vzpomínky.

Vyjedu autem z tmavé parkovací garáže na sluneční svit a okamžitě mi připadá, jako by ze mě světlo smývalo strach. To je další problém, který s tím domem mám. Má okna od podlahy až ke stropu, a přesto kvůli mnoha okolním stromům působí klaustrofobicky. S Jacksonem jsme básnili o tom, že budeme obklopeni úchvatnou přírodou. Z prosklené zadní části je vidět pouze zeleň, žádný další dům na dohled. Naše parcela je v nové zástavbě považována za nejlepší a také největší. Kéž bychom si vybrali úplně jinou čtvrť.

4

Ellie

1965

To úterý jsem vzala Brendu na oběd do bufetu v Round Hillu, kde prodávali sendviče. Byl to tak trochu úplatek, ačkoliv jsem se domnívala, že si to Brenda neuvědomuje. Její mysl byla natolik pohlcená tím, že si v sobotu bude brát Garnera, že zřejmě úplně zapomněla na svůj slib, že se mnou po obědě zajede do Turner’s Bend. Chtěla jsem se zastavit u reverenda Filburna, duchovního, o kterém psali v novinách v souvislosti s projektem SCOPE. Přesto jsem se snažila soustředit na její klábosení, jak jen to šlo. Už teď jsem si dělala starosti, že se naše cesty rozcházejí. V pondělí po svatbě se se mnou Brenda vrátí na univerzitu – s Garnerem nebudou mít žádné líbánky –, aby dokončila ročník, přičemž sňatek i těhotenství utají, aby ji nevyhodili z koleje. Vydávala se směrem, kterým moje cesta rozhodně nevedla.

Teď jsem ji pozorovala, jak si do už tak sladkého čaje sype další lžičku cukru. Stále vypadala jako puberťačka; měla zvednutý nos, rty jako růžové poupě a vlnitou blonďatou svatozář vlasů, která ještě zvýrazňovala velké světle modré oči. Nikdy jsme vlastně neměly stejné zájmy. Já milovala školu a přírodní vědy, Brendu zajímala hudba, filmové časopisy a kluci. Teta Carol si ji dobírala. Kdo je tvůj idol tenhle týden, Brendo? Ale bůhvíproč bylo mezi mnou a Brendou pouto, které od chvíle, kdy jsem začala chodit s Reedem a ona s Garnerem, ještě posílilo. Během střední školy jsme ve čtyřech chodili na dvojitá rande, a vydrželo nám to dokonce i potom, když kluci nastoupili na vysokou. Tehdy jsme je vídaly o víkendech, když jsme přijely domů, nebo když za námi zavítali do Chapel Hillu, aby nás vzali na večeři. Brenda byla opravdu moje nejlepší a nejstarší kamarádka. Nikdy jsem jich moc neměla.

Teď zvedla hlavu od míchání čaje. „Slib mi, že zůstaneme kamarádky,“ promluvila, jako by mi četla myšlenky.

„Rozhodně,“ slíbila jsem.

„Nevím, co se s námi stane – s tebou a mnou –, až budu vdaná matka a ty pořád… studentka.“

„Budeme se muset vynasnažit, abychom zůstaly ve spojení,“ prohlásila jsem. Nebude to snadné. Můj farmakologický program trval pět let, takže jsem měla před sebou ještě další tři roky. „A Brendo,“ nasadila jsem svůj nejvážnější výraz, „vím, že si přeješ, aby to mezi Reedem a mnou bylo stejně vážné jako mezi tebou a Garnerem, ale prostě to tak není. Ještě jsme spolu ani nemluvili o svatbě, a abych byla upřímná, neumím si představit, že bych se vdala, dokud nedostuduju.“

„To říkáš pořád, ale změní se to,“ prohlásila Brenda se zneklidňující jistotou. „Uvidíš. Reed je skvělý. Je mu teprve dvaadvacet, a už dostudoval a pracuje v bance. Jednou povýší na ředitele a já doufám, že se probereš a dojde ti, jaké je terno, dřív, než bude pozdě.“

Nemusela mě přesvědčovat, že Reed je skvělá partie. Ze všech lidí, které jsem znala, měl k dokonalosti nejblíž. Byl chytrý a hezký jako filmová hvězda. V bance si ho považovali a připadalo mi, že ho povyšují snad každý měsíc. Přesto mě představa, že bych si ho vzala – nebo kohokoliv jiného –, nijak nelákala.

Když jsme dojedly sendviče a zaplatila jsem účet, mrkla jsem na hodinky. „Jsi připravená?“ zeptala jsem se.

Brenda pokrčila nos. „Opravdu tam musíme?“ zeptala se. „Do Turner’s Bend?“

Přikývla jsem a vstala. „No tak,“ pobídla jsem ji, „nepotrvá to dlouho. Potom tě zavezu za Garnerem.“

Brenda vstala, následovala mě z bufetu a na chodníku vykročila vedle mě. „Tak znovu, co to vlastně to SCOPE je?“ zeptala se mě.

„Letní komunitní organizace a projekt politického vzdělávání.“

„To zní hrozně nudně.“ Zavěsila se do mě. „Vůbec nechápu, proč to chceš dělat, zlato,“ prohodila. „Pomáhat barevným volit. Nerozumím tomu.“

Došly jsme až k mému autu a já jí otevřela dveře. Toho červeného forda jsem dostala, když jsem nastoupila na vysokou, abych zvládala dvouhodinovou jízdu do Karolíny sama. Byla to pochopitelně stará rachotina, ale Buddy ji opravil tak dobře, že dělala, co jsem od ní potřebovala. Můj bratr byl technický génius, který si otevřel vlastní autoopravnu, ještě než mu bylo devatenáct.

Pokrčila jsem rameny a sedla za volant. „Protože je to správné.“

„Doufala jsem, že tě to tehdy na Franklin Street odradilo. Co jsi z toho měla? Děravé punčochy a záznam o zatčení.“

„Jen mě zadrželi, nezatkli. A každopádně nešlo o to, co to přinese mně. Něco to změnilo. Ten bufet konečně otevřel dveře všem, takže to zabralo, ne?“

„Asi,“ připustila, ale bylo mi jasné, že jsem ji nepřesvědčila.

Vyjela jsem z parkovacího místa. V zavřeném autě jsem z Brendiných kudrlin cítila lak na vlasy. Já si nechávala svoje narezlé blond vlasy uschnout jen tak. Dosahovaly mi skoro k ramenům a líbilo se mi, jak se mi pohupují kolem obličeje, když tančím.

Pohlédla jsem na Brendiny béžové plátěné kalhoty. Požádala jsem ji, aby si vzala sukni, protože jsme měly namířeno do kostela, ale buď na to zapomněla, nebo doufala, že mi tu cestu rozmluví. Já měla na sobě vínovou sukni, bílou halenku a černé boty na nízkém podpatku. Vypadala jsem, jako bych se chystala na pracovní pohovor.

Článek o programu SCOPE jsem si vystřihla z novin a hned ten večer, co nám ho táta přečetl, jsem si ho odnesla do postele. Od té doby jsem si ho prostudovala nejmíň tucetkrát. Všichni studenti pocházeli ze Severu nebo na západ od nás. Máma měla pravdu. Přesně takové aktivity by se teta Carol zúčastnila jako studentka, když ještě žila v New Yorku. Přijali by do SCOPE Jižanku? Neviděla jsem důvod proč ne, pokud jsem té věci byla oddaná. Navíc jsem znala okres Derby líp, než ho bude znát kdokoliv z těch cizích lidí.

„Tohle se ti vůbec nepodobá,“ utrousila Brenda, zatímco jsme jely po hlavní silnici.

„Co tím myslíš?“

„Že se tak zčistajasna tolik staráš o černochy.“

Pokrčila jsem rameny. „Vždycky jsem se o ně zajímala,“ namítla jsem. „Jen jsem v tom ohledu až do Franklin Street nic nepodnikla. Teď vidím reálný způsob, jak jim pomoct.“

„Mluvila jsi o tom s Reedem?“ zeptala se.

Zavrtěla jsem hlavou. „S ním to nemá nic společného. A kromě toho ještě ani nevím, jestli mi ten duchovní dovolí, abych se zapojila.“ Projížděly jsme kolem Hockleyovy lékárny, která patřila mému otci a před ním mému dědečkovi. Nápadná cedule v přední výloze hlásala LÉKAŘSKÉ PŘEDPISY SVĚŘTE NÁM! Minuly jsme řeznictví, pekařství a kino, kde právě hráli Velké plážové bingo. Pak obchody ustoupily velkým bílým domům, které patřily k nejlepším v Round Hillu.

„Nemyslíš si, že by každý měl mít právo volit?“ Krátce jsem na ni pohlédla. O několik centimetrů pootevřela okénko a vlasy jí divoce vlály kolem obličeje.

Pokrčila rameny. „Už ho mají,“ utrousila. „Ty ani já nemůžeme za to, že se neobtěžovali zaregistrovat.“

„Podle mě to není tak jednoduché,“ namítla jsem.

Brenda ztichla. „Budeš mít volné víkendy?“ zeptala se po chvíli. „Pořád budeme chodit s Reedem a Garnerem na pláž?“

„Možná,“ pokrčila jsem rameny. „Nevím přesně, co všechno ten program obnáší.“

Pokračovala jsem asi půldruhé míle k místu, kde se silnice prudce stáčela doprava, a pak jsem sjela po krátkém svahu, který nás zavedl do Turner’s Bend. Z hlavní silnice se stala Zion Road, po které žádný běloch neměl důvod cestovat. Jako bychom přistály na jiné planetě. Nikdo, kdo vypadal jako my – dvě modrooké blondýny –, neměl v Turner’s Bend co pohledávat. Pamatovala jsem si, že Louise Jenkinsová, která u nás kdysi sloužila, tady někde bydlela. Rodiče by věděli kde, protože se u ní občas stavovali, když jí vezli starou konvici na čaj, topinkovač, deky nebo ručníky, zkrátka věci, které jsme už nepotřebovali a Louise by se ještě hodily. Táta jí vozil léky, když měla vloni horečku, ale nikdy jsem neměla důvod navštívit ji sama.

Projely jsme kolem domů po ulici lemované stromy a Brenda potají, jako by nechtěla, abych si toho všimla, zavřela okénko a stiskla zámek u dveří. Stavení byla mnohem menší než ta, která jsme míjely v Round Hillu, ale vypadala udržovaně. Přemýšlela jsem, jestli se lidé, kteří tu bydlí, přišli zaregistrovat k volbám. Museli mít nějaká zaměstnání, aby se mohli o svá obydlí tak dobře starat. Na verandách jsem viděla ženy a děti. Muži sekali trávu. Přijely jsme k řadě obchodů v malém centru. Pak najednou zpevněná komunikace skončila a ocitly jsme se na polní cestě. Následovaly další domy, ne tak pěkné jako ty na západní straně ulice. Vpravo před námi se tyčil cihlový kostel s vysokou věží.

„Vsadím se, že patří Africké metodistické episkopální církvi,“ podotkla jsem, ale když jsme se k němu přiblížily, uviděla jsem na ceduli vpředu Zion Baptist, a tak jsem jela dál.

„Nemáš adresu?“ Brenda se podívala na hodinky.

Zavrtěla jsem hlavou. Věděla jsem, že ten kostel je někde na Zion Road, a domnívala jsem se, že nebude těžké ho najít. Brzy jsme se však ocitly na venkově, kde se domy, mnohem zchátralejší, nacházely daleko od sebe a prašná polní cesta byla rozježděná. Po dvorcích běhali psi a děti a na polích se hrbili muži i ženy.

„Myslím, že bychom se měly vrátit,“ ozvala se Brenda. „Jsme uprostřed ničeho.“

Byla to pravda a já ztrácela kuráž. Měla jsem si tu adresu ověřit, ale i kdyby, žádný z domů, které jsme minuly, neměl na sobě domovní číslo. Hlas v hlavě mi radil, ať to obrátím, ale odhodlanost mi držela nohu na plynu. A pak jsem konečně uviděla malou nízkou přízemní bílou budovu, jejíž okna byla čirá, ne z barevného skla. Úzká bílá věžička byla zakončená křížkem, ne větším než anténa na mém autě. Ručně psaná cedule u dveří hlásala KOSTEL A.M.E. V TURNER’S BEND.

Na parkovišti stálo jedno auto, starý model černého plymouthu. Pneumatiky byly pokryté vrstvou světlého prachu, ale kapota v dubnovém slunečním světle zářila. Zastavila jsem, vypnula motor a otřela si zpocené ruce do sukně.

„Zůstanu tady,“ prohlásila Brenda.

„To tedy nezůstaneš,“ ohradila jsem se a otevřela dveře. „Pojď se mnou.“

„Nepřemluvila bys mě, abych tu strávila léto, ani za…“

Vystoupila jsem a zabouchla dveře, protože jsem nechtěla slyšet, co se Brenda chystá říct. Ale čekala jsem na ni vedle auta, a když si uvědomila, že bez ní dovnitř nepůjdu, pomalu otevřela dveře, obešla vůz a připojila se ke mně. Společně jsme zamířily po udusané hlíně ke kostelu.

Přední vchod byl odemčený, a tak jsme vstoupily. Uvnitř byly řady tmavých dřevěných lavic, skoro jako v baptistickém kostele, ve kterém jsem vyrostla, tam ovšem veškerá podobnost končila. Čistými okny se šířilo po celém prostoru jasně bílé světlo, na rozdíl od tlumených barev barevného skla v baptistickém kostele v Round Hillu. A chyběl tam kůr, přestože se za kazatelnou nacházely podstupnice schodiště. Samotná kazatelna, jediný honosný prvek v budově, byla působivě vyřezaná z krásného světlého dřeva a všechno ostatní zastiňovala.

Najednou se ze dveří na konci podstupnic vynořil nějaký muž. Četla jsem z jeho obličeje překvapení, nejspíš proto, že vidí ve svém kostele dvě blondýny. Za brýlemi s tmavými obroučkami se mu překvapením rozšířily zorničky a zastavil se.

„Ztratily jste se?“ zeptal se. Byl docela mladý, nanejvýš třicetiletý až pětatřicetiletý, ale jeho hlas zněl hlubším tónem staršího muže.

Brenda a já jsme otálely u dveří. „Ne, pane.“ Olízla jsem si vyschlé rty. „To vy jste ten duchovní citovaný v článku o studentech, kteří sem přijedou, aby registrovali voliče?“ zeptala jsem se. „V rámci programu SCOPE?“

„Ano, jsem reverend Filburn.“ Nepohnul se naším směrem a ani my jsme nevykročily k němu. Dělilo nás od sebe moře tmavých lavic. „Můžu vám s něčím pomoct?“ pokračoval.

„Četla jsem ten článek a ráda bych se zapojila,“ prohlásila jsem.

Snad celou minutu si mě bez úsměvu prohlížel. „Pojďte dál a posaďte se,“ promluvil konečně a pokynul k lavicím, které u něj byly nejblíž. Naše kroky tiše klapaly na starém holém dřevě, když jsme kráčely k přední části kostela. Jakmile jsme se posadily do druhé lavice, zaujal místo v první a obrátil se k nám.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„Já jsem Ellie,“ odpověděla jsem. „Eleanor Hockleyová.“

Reverend Filburn se obrátil k Brendě. „A vy?“

„Brenda Kaneová, ale jsem tady jen kvůli…“ Letmo na mě pohlédla. Zjevně ji nenapadala vhodná slova, ale reverend Filburn jí pomohl.

„Kvůli morální podpoře?“ navrhl s náznakem úsměvu. Ulevilo se mi, že se jeho výraz konečně rozjasnil.

„Jo.“ Opětovala ten úsměv. „Kvůli morální podpoře.“

Přesunul pozornost ke mně. „Slečno Hockleyová, vážím si, že nám chcete pomoct, pokud jste tu skutečně z toho důvodu, ale SCOPE nehledá studenty z Jihu. Jen ze Severu. A některé ze Západu.“

Vzhledem k informacím v novinovém článku jsem ta slova očekávala, i když mi nedávala smysl. „Ale proč ne, pokud jsem ochotná vám pomoct?“ nechápala jsem.

Svraštil obočí. „Proč se chcete zapojit?“

„Protože si myslím, že by každý měl mít právo volit.“

„Opravdu?“

Nevěřil mi. To bylo znepokojující. „Ano,“ přisvědčila jsem. „Upřímně.“

„Chodíte do práce?“ zeptal se.

„Ne, studuju,“ odpověděla jsem. „Končím druhý ročník na farmakologii v Karolíně. Na UNC.“

Konečně se přestal mračit a přikývl. Připadalo mi, že jsem na něj udělala dojem.

Obrátil se k Brendě. „Vy taky studujete?“ zeptal se.

Přikývla. „Ano.“

Ještě chvíli si ji prohlížel, než se opět otočil ke mně. „Kde bydlíte?“

„V Round Hillu.“ Pokynula jsem na sever od místa, kde jsme seděli. „Takže chápete, že zdejší oblast dobře znám a…“

„Možná znáte dobře Round Hill, ale vsadil bych svůj kostel, že jste v částech okresu Derby, kde bude SCOPE působit, nikdy nebyla.“

„No… chtěla jsem říct, že to tu znám líp než kdokoliv ze Severu. A nemusel byste mě ani ubytovávat. Na konci dne bych prostě odjela domů a…“

„Ne.“ Znovu mě přerušil, tentokrát ostře. „Jednali bychom s vámi stejně jako se všemi ostatními studenty. Žádný útěk domů, když se situace ztíží. Byla byste ubytována v domovech místních obyvatel jako každý jiný.“

To mě zarazilo. Cítila jsem, jak se mi šokem z jeho slov sevřel hrudník, a přišlo mi, že Brenda vedle mě zatajila dech. Vybavila jsem si zchátralé domky, kolem kterých jsme projížděly cestou do kostela. „Chcete říct… že bych tam spala?“

„Spala, jedla… Poznávala lidi, kterým hodláte pomoct.“

Bydlení v cizích domácnostech nesouznělo s tím, co jsem si představovala, a nějakou dobu mi trvalo, než jsem přikývla. „Chápu.“ V tu chvíli mě napadlo, že z toho vycouvám. Tohle jsem nepotřebovala. Vystavit se takovým podmínkám. Přesto jsem zůstala sedět. „Chtěla bych, abyste se mnou jednali jako s ostatními,“ vypravila jsem ze sebe.

Zavrtěl hlavou, jako by dobře věděl, jak mě právě překvapil. „Povězte mi o své rodině,“ vyzval mě a založil si paže na hrudi.

Poposedla jsem na tvrdé lavici. „Už několik generací žijeme v okrese Derby,“ začala jsem. „Bydlím v Hockley Street v Round Hillu ve stejném domě, kde se narodil můj otec i dědeček. Táta je lékárník a patří mu…“

„Hockley?“ přerušil mě. „Váš otec vlastní Hockleyovu lékárnu?“

„Ano.“

Jeho držení těla se uvolnilo. Rozpletl paže, natáhl si levou ruku na opěradlo lavice a natočil se k nám o něco víc. Předtím jsem si neuvědomila, jak byl napjatý, a jeho úsměv mi poprvé připadal upřímný.

„Váš táta je hodný člověk,“ prohlásil. „Naší lékárně se někdy nedaří sehnat, co potřebujeme, a doktor Hockley to pro nás objedná. Je to opravdu dobrý chlap.“

„To je,“ přikývla jsem. Táta nebyl doktor, ale věděla jsem, že o něm spousta lidí mluví jako o „doktoru Hockleyovi“. Nevěděla jsem však, že pomáhá lidem v Turner’s Bend. Možná že by pochopil, proč chci pracovat pro SCOPE.

„Kdysi pomohl i mé dceři, když onemocněla,“ pokračoval reverend Filburn. „Přivezl jí speciální sirup proti kašli až sem.“

„To je mu podobné,“ podotkla jsem, dojatá a hrdá.

„Musíte něco pochopit… Eleanor, viďte?“ zeptal se mě.

„Ellie. Ano.“

„Povím vám to na rovinu,“ sdělil mi. „Když jste sem přišly, nevěřil jsem vám. Dokonce ani teď si nejsem jistý, jestli vám můžu věřit. Běloška si to nakráčí do černošského kostela a chce pomáhat lidem volit? To se nestává každý den.“

Přikývla jsem.

„Už nám vyhrožovali, a to program SCOPE ještě ani nezačal,“ vykládal dál. „Můj kostel čelil výhrůžkám. Já čelil výhrůžkám. Moje manželka a děti čelily výhrůžkám. Když jsem vás viděl vcházet dovnitř, napadlo mě, jestli tu nejste proto, abyste položily do lavice bombu. Chápete?“

„Páni,“ vydechla jsem.

„Z toho mála, co jsem věděl, jste klidně mohla být členkou Kukluxklanu nebo…“

„Kukluxklanu!“ zasmála jsem se.

„Není to tak nepravděpodobné, jak to zní,“ namítl. „Vloni po schválení zákona o občanských právech vyšli na veřejnost a zákon o voličských právech je jen přiměl úsilí zdvojnásobit. Právě teď je v Severní Karolíně víc členů Klanu než ve všech ostatních státech dohromady.“

„To jsem nevěděla.“ Vloni v létě mě pobouřilo, když jsem viděla malý průvod mužů i žen oblečených v bílých saténových hávech a vysokých špičatých čepicích, jak pochodují – hrdě a bez masek – po chodníku v centru Round Hillu. Anomálie, pomyslela jsem si tehdy, a když jsem se o nich zmínila matce, prohodila: „Hmm, v dnešní době je to spíš společenský klub, holčičko. Lidi rádi někam patří.“ Mně ta skupina připadala hloupá, ale domnívala jsem se, že pro člověka černošského původu není při pohledu na ni hloupého vůbec nic.

„Přesto se tu nechovají tak… násilnicky, ne?“ zeptala jsem se.

„Nesázejte na to.“ Znělo to jako varování. Duchovní krátce pohlédl na Brendu a pak zpátky na mě. „Jestli budete pracovat pro SCOPE, musíte být opatrná. Všude, kam jen půjdete. Ve všem, co uděláte. Jde o to, že víc než černocha nenávidí Kukluxklan bělocha, který se snaží černochovi pomoct. Opravdu jste si to dobře promyslela?“ zeptal se.

„Myslím…, že ano,“ zakoktala jsem se.

„Neřekl bych. Domnívala jste se, že budete spát každou noc doma s mámou a tátou. Musíte pochopit, co ta práce obnáší. Denně ujdete při agitování pět, možná deset mil a budete se snažit přesvědčit lidi, aby šli volit, i když mají dvacet pádných důvodů, proč to neudělat.“

„Udělám všechno, co bude potřeba,“ slíbila jsem. Cítila jsem na sobě Brendiny oči. Pravděpodobně měla za to, že jsem přišla o rozum.

„Je tu další věc.“ Znovu si na lavici poposedl, dokud nebyl obrácený téměř ke mně. „Nevěřil jsem vám, když jste sem přišla. A nebude vám tu věřit nikdo. Lidi, kterým se budete snažit pomoct, a dokonce ani ostatní studenti. I mládež ze Severu vás bude podezřívat.“

„Kdybyste mě musel schovat, můžete mě posadit do kanceláře,“ podotkla jsem. „Ale dovolte mi, ať vám pomůžu. Prosím.“

„Nechte si čas na rozmyšlenou.“

„To je dobrý nápad,“ ozvala se poprvé Brenda a přitom mě šťouchla do paže. Nevšímala jsem si jí, ale ona pokračovala. „Nechápu, proč sem kvůli té práci chcete přivézt bělošské studenty ze Severu. To vůbec nedává smysl.“

Reverend Filburn přikývl, jako by mu tu otázku položili už nejmíň tucetkrát. „Vzpomínáte si na ty tři aktivisty z hnutí za občanská práva, kteří byli vloni v létě zabiti v Mississippi?“ zeptal se.

„Chápu,“ podotkla jsem.

Naklonil hlavu a podíval se na mě zpoza silných brýlí. „Proč je vaše přesvědčení tak silné?“ zeptal se.

Chvíli se na mě beze slova díval. „Ano, to ano,“ přisvědčil nakonec a vstal. „Nechte mi tu svou adresu. Ozvu se vám.“

Table of Contents

1

2

3

4