Přeložila Jitka Švubová

ROGUE

Copyright © 2015 by Karen A Lynch

All rights reserved.

Translation © Jitka Švubová, 2024

ISBN 978-80-242-9862-7

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 1

„BOHA JEHO! Nemůžu uvěřit, že jsem se k tomu nechala překecat.“

„J-já tě snad překecávala?“ Na ztuhlých nohou jsem se dopotácela ke zchátralé budově bývalé pily v Butler Falls. Mokré šaty mě táhly k zemi a studený vítr mě šlehal přes tvář jako mrazivý bič. Kdyby mi zuby drkotaly ještě o kousek víc, pravděpodobně už by se polámaly. „To tys t-trvala na tom, že tě mám vzít s sebou.“

Jordan mě třemi dlouhými kroky dohnala a odfrkla si. Zmáčené, nakrátko ostříhané blond vlasy se jí přilepily k čelu. Prošla kolem mě a zatlačila do dřevěných dveří, až se se žalostným zaskřípěním rezavých pantů otevřely. Než jsem vešla do budovy, stačila ze sebe shodit mokrý kabát a z plastového sáčku, který měla u sebe, vylovila malou baterku. Položila ji na převrácený dřevěný sud a začala se svlékat.

I já jsem si stáhla mokré oblečení, třásla jsem se přitom jako osika. Asi půl minuty jsem znecitlivělými prsty zápolila s knoflíkem džínů, než se mi ho konečně podařilo rozepnout. Svlečená do spodního prádla jsem roztrhla plastový pytlík, který jsem měla nacpaný v kabátu, a vyndala z něj suché oblečení a tenisky. Dech se mi srážel v páru. Honem jsem se pokoušela natáhnout si na mokré nohy džíny a málem jsem se přitom svalila na zem.

Jordan na mě zamířila baterkou a na okamžik mě oslepila. „Říkala jsi, že nás v řece dokážeš zahřát, ale nějak ses mi zapomněla zmínit, že až se dostaneme sem, zmrzne mi zadek na rampouch.“

Oblékla jsem si tlustý svetr a vydechla úlevou. Nebyl sice tak teplý jako kabát, ale oproti mokrému oblečení to bylo dost podstatné zlepšení. Vzala jsem si suché ponožky a teprve pak jsem se narovnala, abych jí odpověděla. „Říkala jsem, že nás dokážu dostat po řece pryč, no a vidíš – jsme tady. Fajn, na jeden drobný detail jsem zapomněla. Ale jinak musíš uznat, že to byl bezvadný plán.“

„Zatraceně geniální.“ Přes světlo baterky jsem Jordan sice neviděla do tváře, ale bylo mi jasné, že v ní má svůj typický úsměšek. „Jestli neumřeme na podchlazení, vejde to do dějin jako nejúžasnější útěk všech dob! Pořád mi hlava nebere, cos to tam vlastně provedla. Nebo že jsme právě po tý šílený řece doplavaly až do města a dožily se toho, abychom o tom mohly povyprávět. O tomhle si budou lidi vykládat ještě celá léta.“

„Vždyť mě znáš, jsem prostě divoká a nepředvídatelná.“ Zvedla jsem plastový pytlík, ve kterém bylo další poskládané modré tričko, a nacpala jsem si ho pod svetr a za pas džínů. Z vnitřní kapsy promočeného kabátu jsem vytáhla pouzdro se stříbrnou dýkou a taky si ho zastrčila do kalhot. Jordan jsem se vůbec nemusela ptát, jestli u sebe má zbraně. Ta si zřejmě bere nůž i do postele.

„Začínám věřit, že jsi všeho schopná.“ Sklopila baterku. „Myslíš si, že už vědí, že jsme v čudu?“

Vyždímala jsem si z culíku vodu a vyrazila ke dveřím. „Jo – anebo to co nevidět zjistí. A sama dobře víš, že se ze všeho nejdřív začnou rozhlížet ve městě. Musíme vyrazit na cestu, než si pro mě přijde – teda přijdou.“

Jordan za mnou vyšla ven. „Nerada bych se ocitla v Nikolasově blízkosti, až mu dojde, žes vzala roha. Ten se zvencne. A říkám ti rovnou, že jestli nás chytí, použiju tě jako štít. Když se bude soustředit na tebe, nepustí se do mě.“

„Páni, ty jsi fakt kámoška.“ Chvíli jsem si dýchala na ruce a třela je o sebe a potom jsem si zastrčila dlaně do podpaží. Proč mě jen nenapadlo vzít si rukavice? A čepici? Ve tmě jsem po své levici zahlédla slabý obrys silnice, a tak jsem se tím směrem rozběhla.

Jordan se zařadila vedle mě. „Holt mám silnej pud sebezáchovy. Proto jsi mě ostatně požádala, ať jdu s tebou.“

Vyprskla jsem smíchy. „Já tě ale nežádala. Vydírala jsi mě, vzpomínáš?“

„Jen jsem poukázala na skutečnost, že máš možná hustý schopnosti, ale v boji stojíš za starou belu a někdo jako já by se ti mohl hodit.“

„A taky jsi řekla, že jestli tě s sebou nevezmu, prozradíš Nikolasovi, co mám v plánu.“

Odkašlala si. „Ehm, to bych ale ve skutečnosti neudělala. Jen jsem tam nechtěla zůstávat sama, když bys ty odešla a Liv…“

„Já vím.“ Obě jsme ztichly – ani jedna z nás ještě nebyla připravená o Olivii mluvit. Sice jsem ji znala jen měsíc, ale její smrt mě hluboce zasáhla. A věděla jsem, že i když si to Jordan nechává pro sebe, pořád pro svou kamarádku truchlí.

Silnici halila tma a noc byla až na zvuk našeho dechu a kroků na chodníku tichá a klidná. Po pěti minutách mi připadalo, že mi snad vlasy přimrzly k hlavě, ale pohybem jsem si zahřála alespoň zbytek těla. Dalších pět minut trvalo dojít na hlavní silnici. Strach z pobytu v otevřeném prostoru nás přiměl přidat do kroku, a než jsme se dostaly k farmě, která patřila mému jedinému známému v Butler Falls, stěží jsem popadala dech.

Jordan zazvonila, a když nám Derek Mason otevřel, vytřeštil oči. „Co se vám stalo?“ Dostrkal nás dovnitř a z vlny horka mi začalo ve zmrzlém obličeji mravenčit. „Kde máte bundy a proč máte mokré vlasy?“

„To je na dlouhé povídání.“ Jordan vešla dovnitř a postavila se před planoucí oheň v obýváku. „Myslela jsem, že už tady ten tvůj kámoš Wes bude.“

„Má přijít v šest. Je teprve tři čtvrtě.“ Derek sklouzl pohledem z Jordan na mě, jako by si nebyl úplně jistý, co si o tom všem má myslet. „Určitě jste úplně promrzlé, holky. Nechcete deku nebo něco teplého k pití? Mohl bych vám uvařit třeba čaj nebo horkou čokoládu.“

Vděčně jsem se na něj usmála. „Čokoláda by byla bezva. A nepohrdla bych ani fénem, jestli nějaký máš.“

„Jasně. Jeden mám nahoře v koupelně na konci chodby. Dám vařit vodu.“ Derek je skvělý hostitel. Seznámila jsem se s ním na mejdanu, který tu před dvěma týdny pořádal, a dával si tehdy opravdu záležet, abychom se u něj cítili jako doma. To bylo samozřejmě ještě předtím, než se tu objevili jeho kamarádi a pokusili se nás coby novorození upíři zabít. Na nic z toho si ovšem Derek díkybohu nepamatuje. Mohirští léčitelé mu léky upravili vzpomínky, a tak si myslí, že si ty modřiny udělal při pádu z podkroví, když mě s Jordan prováděl po stodole. Vůbec jsem netušila, jakou historku si Tristan vymyslel, aby nějak vysvětlil zmizení Derekových přátel.

Během pěti minut jsme s Jordan držely v rukou hrnky s horkou čokoládou a poprvé od chvíle, co jsem vylezla z řeky, jsem se zahřála. Usadily jsme se v obýváku a Jordan s Derekem udržovali plynulý tok konverzace, zatímco já se pořád dívala na hodiny a čekala, až dorazí Derekův kamarád.

Pět minut po šesté se ozvalo zaťukání na dveře. Byla jsem už tak rozklepaná, že jsem se málem polila. Dovnitř vešel vysoký blonďák okolo dvacítky. Pamatovala jsem si na něj z toho mejdanu. Derek nás Wesovi představil a my dál neotálely a šly jsme rovnou k věci.

„Došly ti ty peníze, co jsem ti ráno posílala?“ zeptala se Jordan Wese.

„Jasně, díky.“ Sáhl do kapsy kabátu a vytáhl jakési složené dokumenty. „Tady máte papíry. Natankoval jsem plnou a zkontroloval olej. Můžete hned vyrazit.“

„Senzace.“ Vstala jsem a odnesla hrnek do kuchyně. „Díky, žes to takhle narychlo zařídil, Wesi. A tobě zase za čokoládu, Dereku.“

Derek se vydal za mnou. „Vypadáte, že máte docela naspěch. Je všechno v pořádku?“

Opláchla jsem hrnek a otočila se k němu. Vypadalo to, že si o nás dělá starosti, a tak jsem se rychle pokoušela přijít na něco, čím bych ho uklidnila.

Jordan odpověděla místo mě. „Máme dneska v noci v Boise sraz s kámošema.“ Obdařila Dereka zářivým úsměvem a ten v tu ránu zapomněl, co se chystal říct, a jen mlčky přikývl. Skryla jsem pobavení. Jordan je smrtící ve více než jednom ohledu.

Wes se zasmál. „Něco mi říká, že by si v Boise měli radši dávat bacha.“

„To nemáš vůbec představu,“ uculila se Jordan a natáhla k němu ruku. „Klíčky?“

Vytáhl je z kapsy a podal jí je. „Umíš zacházet s manuálním řazením, že jo?“

Obrátila oči v sloup. „A kdo ne?“

Raději jsem se o tomhle tématu rozhodla pomlčet.

Derek s Wesem nás vyprovodili ven, kde stál na příjezdové cestě postarší model Fordu Escort. Oběma jsme jim poděkovaly. Pak jsem se rychle rozběhla do auta a doufala, že topení funguje, jak má. Venku byla zatracená kosa.

„Počkejte chvilku.“ Derek zaběhl do domu a za okamžik byl zpátky se dvěma flísovými mikinami. „Tady máte, vemte si je, ať neumrznete.“

Chtěla jsem jeho nabídku odmítnout – tušila jsem, že mu je hned tak nevrátíme –, ale jen mávl rukou. „Máma mi je pořád kupuje a už jich mám víc, než dokážu za život unosit,“ prohlásil.

„Tak díky.“ Jednu mikinu jsem si navlékla a druhou jsem podala své kamarádce. Vklouzly jsme na přední sedadla, zamávaly Derekovi a Wesovi a vyjely.

„A frčíme!“ zavýskla nadšeně Jordan a zeširoka se na mě usmála. „Příští zastávka: Boise.“

„Oslavovat můžeme, až vypadneme ven z města.“ Rozhlédla jsem se okolo v očekávání, že každou vteřinu ucítím v hlavě povědomé zašimrání. Butler Falls leží ani ne dva kilometry od Westhornu a Nikolas co nevidět vyrazí za námi. Tohle je jediná příležitost k útěku, kterou mám. Jestli mě teď chytí, žádnou další nedostanu. O to se Nikolas postará.

Projely jsme městem, co nejrychleji to šlo, aniž bychom vzbudily pozornost, a obě jsme u toho byly napjaté jako struny. V jednu chvíli se za námi vynořilo tmavé SUV a srdce mi vyskočilo až do krku, pak ale auto zabočilo na parkoviště u obchodu s potravinami. Než jsme dojely k výjezdu na dálnici, bolelo mě samou nervozitou břicho a Jordan svírala volant tak pevně, až jí na prstech zbělely klouby. Když jsme se zařadily na dálnici a nabraly pořádnou rychlost, obě jsme si nahlas oddechly.

Po několika kilometrech si Jordan začala hrát s rádiem a já zase zapnula topení, abych si trochu zahřála nohy. Stýskalo se mi po pořádných botách, ale nevešly se mi s ostatním náhradním oblečením do batohu. Někdo by si toho určitě všiml a náš slavný útěk by skončil ještě dřív, než pořádně začal.

Pořád jsem nemohla uvěřit, že jsme to dokázaly. Až všem ve Westhornu dojde, že jsme s Jordan zmizely, strhne se pěkný humbuk. Nechala jsem tam sice dopisy s vysvětlením, proč odcházím, ale neočekávala jsem, že ty, kteří je budou číst, uklidní.

Nate poslední dobou hodně zkusil a až uslyší, co jsem provedla, bude z toho asi dost špatný. Ale dělám to i pro něj a pro všechny ostatní, na kterých mi záleží. Dokud Pán žije, není nikdo z nás v bezpečí. Naše jediné spojení s ním je Madeline a já si byla jistá, že ji s Davidovou pomocí dokážu vystopovat. Kdybych tomu nevěřila, tak tady teď nejsem.

A Nate nebude jediný, koho můj odchod nepotěší. Jakmile jsem pomyslela na Nikolase, píchlo mě u srdce. Už teď se mi po něm stýskalo a zajímalo by mě, jak dlouho potrvá, než ho zase uvidím. Kdesi vzadu v mysli se mi ozval smutný hlas. Solmi, zašeptal. Můj Mori vůbec nechápal, proč jsme Nikolase i jeho démona opustili. A v tuhle chvíli jsem pro něj nedokázala najít slova útěchy.

Představila jsem si, jak asi Nikolas zareaguje, až zjistí, že jsem pryč. Od té doby, co jsme se pohádali, protože mě chtěl odvézt někam za kopečky, aby mě ukryl před Pánem, jsem se s ním neviděla. Dvakrát přišel přede dveře mého pokoje, ale i když pro mě bylo zatraceně těžké cítit jeho blízkost a nejít za ním, neotevřela jsem mu. Nikolasovi to pálí, a hned jak by se mi podíval do obličeje, došlo by mu, že něco chystám.

Potom už mě nechal být, ale dal mi jasně najevo, že když jsem mu vmetla do tváře, že mě vůbec nezná, nebyla to úplně pravda. Jakmile jsem totiž vyšla z pokoje a zamířila do zvěřince, zhmotnili se vedle mě Seamus a Niall a doprovodili mě. Po celou procházku s Hugem a Woolfem mě nespustili z očí, ačkoliv bylo vidět, že jsou z blízkosti pekelných psů pěkně nervózní. Cestou zpátky k hlavní budově k nám došel Chris a dál mi dělal chůvu on. Nikolas mi tím pádem sice dopřál trochu prostoru, ale zároveň nehodlal nic riskovat.

Jestlipak už ví, že jsem zmizela? Našel dopis, který jsem mu nechala v jeho apartmá? Určitě bude vzteky bez sebe. Nebude asi s mými důvody souhlasit, ale stejně jsem se musela alespoň pokusit mu všechno vysvětlit, aby věděl, že můj útěk s naším poutem vůbec nesouvisí. Kdybych věřila, že ho dokážu přesvědčit, aby se mnou spolupracoval, v mžiku bych se té příležitosti chopila. Viděla jsem však, jak se tvářil, když říkal, že mě odveze, a kompromis z jeho strany nepřicházel v úvahu. Alespoň co se téhle záležitosti týče.

„A sakra!“

„Co se děje?“ Prudce jsem se otočila a čekala, že za námi spatřím pár reflektorů.

„Do háje zelenýho, zapomněla jsem si meč.“

Zírala jsem na Jordan a silou vůle nutila své srdce srovnat tep do normálního rytmu. „Jako svůj meč?“

„Jo.“

Zhluboka si povzdechla.

„Jiný takhle dobrý už neseženu.“

„I tak jsme měly co dělat, aby si nás nikdo nevšiml, Jordan. Kdyby tě někdo načapal s mečem v ruce, hned by bylo jasné, že máme něco za lubem.“

„Já vím, ale stejně mě pěkně štve, že ho tam musím nechat.“

„Seženeme ti nový.“ Rozhlédla jsem se okolo. „Jak daleko to ještě máme?“

„Nějakých dvacet minut. Možná jsem místy trošilinku překročila rychlost.“

Brzy se před námi v dálce vynořila světla Boise, a než jsem se nadála, proplétala se Jordan rušnými ulicemi města. Na někoho, kdo strávil většinu života za zdmi mohirské pevnosti, nebyla vůbec špatná řidička. Když jsem se o tom zmínila, usmála se a prohlásila, že přemluvit kluky v Butler Falls, aby ji pustili za volant, je brnkačka.

Po zhruba půltuctu špatných odbočení a zastávce na benzínce, kde jsme natankovaly a zeptaly se na cestu, jsme konečně dorazily do cíle. Jordan zastavila před katedrálou svatého Jana a začala zběsile mávat na dvě postavy postávající nad schody u velkých dveří. Ti dva doběhli k autu a Jordan otevřela kufr, aby si mohli dovnitř uložit svoje dva obří batohy.

Roland si vlezl na sedadlo za mnou a dlaněmi si třel stehna. „Co vám tak trvalo? Málem jsme tady zmrzli na rampouch.“

Otočila jsem se k nim. „Proč jste se nešli zahřát dovnitř?“

Peter se zašklebil. „My jsme i šli, ale jedna sáhodlouhá mše nám bohatě stačila. Už tu trčíme celé hodiny.“

„Chudáčkové,“ ušklíbla se Jordan. „Ale aspoň jste nemuseli vylézt z řeky a vydat se v téhle kose na špacír.“

Roland natáhl krk. „O čem to mluvíš?“

„Hele, než vás tady začneme ohromovat, pánové, nemohl by mi někdo říct, kam se vlastně chystáme?“ zabručela Jordan.

„Do Salt Lake City,“ odpověděla jsem.

Všichni tři na mě zůstali zírat.

„David tam má kamaráda a schoval mi u něj počítač a pár mobilů. Můžeme se tam zastavit cestou do Albuquerque.“

Jako první promluvila Jordan. „To je tak šest hodin jízdy.“

„Necelých pět, dívala jsem se.“

„A nemyslíš, Saro, že by bylo lepší zůstat přes noc v Boise a vyrazit až ráno?“ nadhodil Roland.

„Za hodinu se to tady bude hemžit Mohiry… Pokud tu dávno nejsou. Nevím, jak vy ostatní, ale až na to dojde, byla bych radši někde jinde.“

„Má recht,“ poznamenala Jordan. „Pravděpodobně už tady nějaký tým mají a až zjistí, že jsme v tahu, dorazí i zbytek.“

Roland si opřel bradu o moje sedadlo. „Ten určitě pukne vzteky, co?“

Ani jsem se nemusela ptát, koho má na mysli. „Asi jo.“

Položil mi ruku na rameno. „Ještě to můžeme otočit.“

„Ne, tohle prostě udělat musím. Ale pokud kdokoli z vás změnil názor, pochopím to.“

„Půjdeme tam, kam ty,“ prohlásil rezolutně Roland a Jordan a Peter mu přitakali.

„Salt Lake City, už jedem!“ Jordan zařadila rychlost a vyjela od kostela. Roland se pohodlně opřel. „A jak jste teda vy dvě vlastně zvládly vzít roha?“

Usmála jsem se na Jordan a ona mi úsměv oplatila. Potom se přes rameno ohlédla na Rolanda. „No, lehký to nebylo. Když jste vy dva odjeli, dostala Sara dva osobní strážce, co ji ani na okamžik nespustili z očí. Asi není těžký uhodnout, kdo je tím pověřil.“

„Spíš mě překvapuje, že byl Nikolas ochotný svěřit dozor nad tebou někomu jinému,“ poznamenal Roland.

Podívala jsem se dolů na svoje ruce. „My jsme spolu před mým odchodem tak trochu nemluvili.“

„A kdypak se tím naposledy nechal odradit?“ odfrkl si Peter. „No, vzhledem k tomu, že jste obě tady, ten dozor asi za moc nestál.“

„To zase Seamuse s Niallem neznáš,“ řekla jsem.

„Jakmile jsme si uvědomily, že budou za Sarou všude chodit jako pejsci, chtělo to trochu kreativity. Vlastně to byl Sařin nápad.“ Jordan se zahihňala. „Nastražila na ně takovou malou past a oni se do ní chytili.“

Ujala jsem se slova. „Zvěřinec má na starosti Sahir, jenže byl během útoku zraněný a musí si pár dní pobýt na lékařském oddělení. Tak jsem tam šla místo večeře nakrmit Huga, Woolfa a Minuet a Jordan mi šla jako pomoct.“

„Tak jasně. Jsem přece senzační kámoška.“

Protočila jsem oči. „Zatímco jsem krmila zvěř, čekali Seamus s Niallem u dveří a Jordan se zašila do Sahirovy kanceláře, odkud nás všechny viděla bezpečnostními kamerami. Dala jsem jí pak znamení a ona zhasla všechna světla.“

„Bojovníci ale přece ve tmě vidí celkem slušně, ne?“ namítl Roland.

„To jo. A dvojčata hned vyrazila za Sarou, což jsme přesně chtěly,“ zazubila se Jordan. „No a ona ty dva irský pořízky poslala spinkat.“

Roland se rozchechtal. „To si děláš srandu.“

„Jen jsem je trochu omráčila. Potřebovala jsem chviličku, abychom jim mohly sebrat vysílačky a zavřít je do Alexovy klece. Už když jsme s Jordan vycházely ven, nadávali jako dlaždiči. Říkala jsem si, že se po nás ve zvěřinci nikdo nebude shánět přinejmenším hodinu. Není to tak, že by tam Seamus a Niall museli přenocovat.“

„A teď přijde nejlepší část,“ prohlásila Jordan. „Vsadím se, že si myslíte, že jsme se pak vykradly ven přes les. Ale kdepak my. My skočily do řeky.“

„Tak určitě,“ ušklíbl se Peter. „Teď vážně. Jak jste jim zdrhly?“

„Po řece. Pomocí svých schopností jsem nás udržela v teple a poručila jsem vodě, aby nás odnesla, kam chceme.“ Tenhle nápad jsem dostala tehdy v noci, když na nás zaútočili upíři a my jsme jim s Jordan dokázaly po vodě uplavat až k pevnosti.

Peter otevřel pusu dokořán a Roland zařval: „Jste vůbec normální? Vždyť jste mohly umřít!“

„Voda mě poslouchá. Nic nám nehrozilo. A krom toho s námi byli celou dobu Feeorin a Fiannar.“

„Cože?“ Jordan prudce trhla volantem, a než auto vyrovnala, trochu na silnici poskočilo. „Jak to jako myslíš, že tam byli s námi?“

„Myslím, že na mě rádi dohlížejí. Cestou jsem je párkrát zahlédla. Neřekla jsem ti to, protože jsem tě nechtěla vylekat. Kelpie nemají zrovna nejlepší pověst.“

„A je k tomu sakra dobrý důvod! Tos mi to nemohla říct aspoň, když už jsme z té řeky byly venku?“

„Měla jsem co dělat, abych neumrzla a dostala nás do města. Asi mi to v porovnání se vším ostatním nepřipadalo důležité.“ Řekla jsem Rolandovi a Peterovi, jak jsme se setkaly s Derekem a Wesem, i o koupi auta. „A teď jsme tady.“

„A teď jsme tady.“ Roland se zatvářil nadšeně i nervózně zároveň.

„Máte naše věci, že jo?“ zeptala jsem se a on přikývl. Bylo mi jasné, že není šance vyplížit se s batohy na zádech, a tak jsme s Jordan daly svoje věci klukům, aby je nacpali do svých, mnohem větších, báglů. Jakmile dojedeme do Salt Lake City, obstaráme si vlastní zavazadla.

„Možná bys na to měla trochu šlápnout, Jordan,“ poznamenal Roland. „Když slyším, co jste vy dvě vyváděly, nějak nemám vůbec chuť narazit na mohirského bojovníka. Něco mi říká, že to nevezmou moc dobře.“

„Dávno jsem na to dupla, vlčáku.“

Vrhla jsem rychlý pohled na tachometr a zjistila, že se řítíme stočtyřicítkou. „Hlavně ať tě nezastaví policajti.“ Neměla totiž ani řidičák, ani pojistku a poslední, co bychom teď potřebovaly, bylo, aby se o nás začal zajímat nějaký fízl a začal nám klást nepříjemné otázky.

Jakmile jsme se dostali na mezistátní silnici, řeč se stočila k Albuquerque a našim šancím na nalezení Madeline. Respektive spíš k tomu, co udělám, až ji najdu. Teď když se střetnutí s ní blížilo, jsem vůbec netušila, co jí řeknu. Rozhodně nepůjde o žádné dojemné shledání matky s dcerou. Madeline je pro mě cizí člověk, ale má informace, které mi pomohou udržet své blízké v bezpečí.

Zhruba po hodině konverzace utichla, a tak jsem se ponořila do vlastních myšlenek. Teď, když jsme byli bezpečně pryč, mě přepadl pocit viny. Strašně nerada jsem uvažovala o tom, čím si asi projdou Nate a Tristan, až zjistí, co jsem provedla. Tristan je vůči mně skoro stejně ochranitelský jako Nikolas. Slíbila jsem si, že jim budu co nejčastěji volat, ačkoli mi bylo jasné, že to jejich obavy o mě nijak nezmírní. Napadlo mě, že bych mohla zavolat i Nikolasovi, a ztěžka jsem polkla. Už teď se mi po něm bolestně stýskalo.

„Saro, probuď se!“

„Eh, cože?“ Otevřela jsem oči a zpříma se posadila. „Pardon, nechtěla jsem odpadnout.“

Roland se ode mě odtáhl. „Když u toho nebudeš světýlkovat, můžeš si klidně spát, jak dlouho chceš.“

„Cože?“

„Zářilas jak obří lampión,“ oznámila mi Jordan, aniž by přitom spustila oči ze silnice. „Není úplně snadný snažit se o nenápadnost, když jsi vidět až z vesmírný stanice. Stává se ti to často?“

„Nevím. Teda – myslím, že ani ne.“ Zvedla jsem ruce, ale vypadaly normálně. „Zhruba před měsícem se mi párkrát stalo, že moje síla začala trochu vyvádět. Myslela jsem, že když jsem se ji naučila ovládat, už se mi to dít nebude. Tak to asi zase začíná.“

Roland hvízdl. „Jestli tohle mělo být, že tvoje síla trochu vyvádí, nechci vidět, až bude vyvádět hodně.“

„Předtím jsem nikdy nezářila, asi nějaká novinka.“ Skousla jsem si spodní ret. Byla jsem si celkem jistá, že světélkování není normální ani u undiny. Aine tvrdila, že moje síla poroste, ale neprozradila mi, kdy s tím přestane, a tak jsem neměla tušení, co mě čeká.

Roland mi stiskl rameno. „Neboj. Něco vymyslíme.“

Do Salt Lake City jsme dojeli dlouho po půlnoci. Nebyla jsem jediná, kdo si zhluboka oddechl. Pro nás pro všechny to byl pěkně dlouhý den a pětihodinová jízda autem by zmohla každého.

„Nevím, jak vy, ale já mám teda dost,“ zívl hlasitě Roland. „Co byste řekli tomu, kdybychom si našli nějaký motel a dali si šlofíka?“

Peter se protáhl. „To zní dobře.“

„Nejdřív ovšem musím zajít za Davidovým kamarádem pro ty věci, co u něj mám,“ řekla jsem a promnula si vzadu krk.

Jordan se po mně podívala. „Teď? Na návštěvy je nechutně pozdě.“

„David tvrdí, že Kelvan, ten jeho kamarád, spí přes den. Když tam nepůjdeme teď, nebudeme se tam moct stavit až do zítřejšího večera, a já tady dvě noci trávit nechci.“

„No tak jo, ale nejdřív budeme muset najít nějakou benzínku, nebo mi pukne močák.“

„Jo, jsem na tom stejně,“ souhlasil Peter.

Vytáhla jsem ze zadní kapsy džínů složený kousek papíru a podívala se na adresu, kterou jsem si na něj předtím poznamenala. Budeme potřebovat i mapu. Nikdo z nás se v tomhle městě nevyzná.

Netrvalo dlouho a narazili jsme na benzínku. Všichni čtyři jsme se vydali hledat záchody a u malého regálu se suvenýry jsme pak objevili i plán města. Kromě něj jsem vzala z chladicího boxu ještě pár lahví vody a balených sendvičů. Není to úplně ideální jídlo, ale pomůže nám přežít do snídaně. Než jsem vyšla ven, stihla Jordan natankovat.

Zhltli jsme sendviče jako malinu a mně došlo, že krmit čtyři takové hladovce, jako jsme my, nebude zrovna levná záležitost. Rozhodla jsem se ale, že si s tím teď nebudu lámat hlavu a zaměřím se raději na Davidova kamaráda.

Rozložila jsem mapu a Peter se zasmál. „Proč tady maříš čas, když si to můžeme vyhledat na telefonu?“

„No jo, jenže my už žádné telefony nemáme,“ řekla jsem a prstem jsem dál sledovala trasu. „A vy dva jste ty svoje přece taky vyhodili, ne?“

„Ehm…“

Prudce jsem zvedla hlavu, otočila se na sedadle a zůstala na něj mlčky zírat. „Prosím, řekni mi, že jste svoje mobily na letišti vyhodili.“

Peter se začervenal. „Mysleli jsme, že bychom u sebe měli mít telefon pro případ nouze.“

Se zaúpěním jsem si promnula čelo. Začínala mě bolet hlava. „Mohirové jsou v hledání lidí třída. Jak dlouho asi myslíš, že potrvá, než jim dojde, že jsme všichni spolu? Musíme se těch mobilů zbavit. Hned.“

„To jsou fakt tak dobří?“ podivil se Roland.

„Hele, bavíme se tady o Nikolasovi,“ uzemnila ho Jordan. „Co bys myslel?“

Roland vytáhl telefon a zvedl ho. „Tak co s nimi provedeme? Hodíme je do koše?“

„Ne, to by nás pořád mohli vystopovat.“ Jordan sklopila mapu a rozhlédla se. Po tváři se jí rozlil úsměv. „Dej je sem. Mám nápad.“

Roland a Peter jí podali mobily a ona vystoupila z auta. Sledovali jsme, jak si to namířila k čerpacím stojanům, u kterých stál obytný vůz. Zmizela za ním a o chvilku později se vrátila, už bez telefonů. Vlezla si do auta a zatvářila se samolibě. Než jsem se stačila zeptat, co s telefony provedla, ukázala na obytňák, jenž zrovna odjížděl od benzínky.

O pár vteřin později jsem pochopila, proč se kření. Jeho zadní strana byla polepená nálepkami s nápisy jako „Stěhovaví ptáci“ a „Na pláže!“ a podle espézetky původně pocházel z Alberty. „To je geniální!“

„Doufám, že má Nikolas Floridu rád.“ Její úsměv se ještě rozšířil. „Vidíte, já vám říkala, že se vám na týhle cestě budu hodit.“

Chvíli nám trvalo, než jsme na mapě našli Kelvanovu adresu a než Jordan vykoumala, kudy se tam nejlépe dostat. O dvacet minut později jsme zaparkovali vedle zanedbané čtyřpatrové bytovky. Jordan zhasla motor a já se rozhlédla po prázdné ulici, která byla kvůli několika chybějícím pouličním lampám místy ponořená do tmy. Celá ulice by potřebovala opravy jako sůl, všude se válely hromady odpadků a na některých domech byla načmáraná graffiti.

„Zrovna útulný to tady nemají, co?“ zamumlal Roland a já mu v duchu dala za pravdu. „Víš jistě, že je tohle místo bezpečné, Saro?“

„Pokud David říká, že se na jeho kamaráda můžeme spolehnout, tak mu věřím.“

„A co když ten jeho kámoš není hlavní důvod k obavám? V tom baráku by se úplně klidně mohl schovávat tucet pijavic.“

Poklepala jsem si na hruď. „Věř mi, že kdyby byl tady někde v okolí upír, už bych o něm věděla.“

Všichni čtyři jsme vylezli z auta a Roland nás zavedl do chabě osvětlené vstupní haly v přízemí. Jednu stranu chodby lemoval shluk poštovních schránek a druhou zabíraly dva výtahy. Zmáčkla jsem tlačítko a uslyšela, jak se k nám se sténáním a skřípotem začíná spouštět kabina. Když jsem slyšela zvuky, co přitom vydávala, nebyla jsem si moc jistá, jestli bychom raději neměli jít po schodech.

Vystoupili jsme ve čtvrtém patře, které vypadalo ještě zbědovaněji než vstupní hala. Koberec byl plný skvrn a ze zdí se odlupovaly tapety, které na nich zřejmě byly někdy od sedmdesátých let. Dovedla jsem nás k bytu číslo 410 a rázně zaklepala na dveře.

Slyšela jsem, že se v bytě někdo pohybuje, a pak se ozval zvuk odemykaných zámků. Jeden, dva, tři… čtyři zámky? Tenhle týpek je tedy pěkně paranoidní. Dveře se pootevřely a ozval se mužský hlas. „Kdo jsi?“

„Sara. Davidova kamarádka. Ty jsi Kelvan?“

Dveře se pootevřely o dalších pár centimetrů, ale místo aby nás dotyčný pustil dál, zvedl telefon a vyfotil si mě. Potom mi je zase přibouchl přímo před nosem.

„Hej!“ vyjekla jsem a znovu zabušila na dveře. Co to mělo sakra znamenat?

Po minutě klepání se dveře opět otevřely a muž nás vyzval: „Pojďte dál.“

Vešla jsem do bytu a ostatní se mi drželi těsně v patách. Dveře se za námi s hlasitým klapnutím zavřely. Ve stejnou chvíli mi ve vlasech zajiskřila statická elektřina a moje síla prudce vzplanula. Otočila jsem se, poprvé jsem se podívala na našeho hostitele a v mysli mi vytanulo jediné slovo: Démon!

Kapitola 2

DÉMON NA MĚ ZÍRAL vytřeštěnýma očima a já si ho mezitím důkladně prohlédla. Byl zhruba stejně vysoký jako já, měl kulatý obličej a kudrnaté hnědé vlasy. Nebýt černých očí a dvou malých růžků, které mu vyčnívaly z vlasů, klidně bych si ho spletla s člověkem. A nebýt skutečnosti, že se moje síla v jeho přítomnosti trochu zbláznila. Co si sakra David myslel? Proč mi neřekl, že mě posílá za démonem?

Kelvan zvedl ruku, ve tváři se mu mihl strach. Ustoupil dozadu a narazil do dveří. „Vždyť jste Mohirové… a lykantropové! Proč mi domů posíláš lovce, Davide?“ zeptal se pronikavým hlasem a na okamžik jsem přitom zahlédla drobné tesáky, jež měl místo špičáků.

Z mobilu v jeho ruce se ozval tichý hlas, a tak zmáčkl tlačítko hlasitého odposlechu.

„To je moje kamarádka Sara, Kelvane. Ta, co jsem ti o ní povídal,“ zazněl Davidův známý hlas. „Seznam se s mým dobrým kamarádem Kelvanem, Saro. Možná už ti došlo, že je to vrell.“

Podívala jsem se na Jordan – démonologii studovala déle než já. Nepatrně přikývla, což, jak jsem usoudila, zřejmě znamenalo, že vrellové nejsou nebezpeční.

„Nazdar,“ usmála jsem se na Kelvana, ale ruku jsem mu nepodala. Myslím, že by moc neocenil, kdyby na něj moje síla zareagovala.

„Zdravím,“ opáčil upjatě a úsměv mi neoplatil.

Znovu promluvil David: „Kelvan je jeden z nejlepších hackerů v oboru. Byl to vlastně on, kdo Madeline v Albuquerque našel.“

„Děkuju,“ řekla jsem.

Kelvan přešlápl z jedné nohy na druhou. V tu chvíli mi došlo, že není nepříjemný jen tak pro nic za nic. Doopravdy se nás bál. Vlastně se asi, soudě podle těch zámků na dveřích, bál úplně všeho.

Někdo se za mnou pohnul a Kelvan ještě víc vytřeštil oči. „Za tebe se mi David zaručil, ale co ta druhá lovkyně a vlkodlaci?“

Ohlédla jsem se přes rameno na Rolanda. Vypadal, že jestli Kelvan udělá jediný špatný pohyb, skočí mu po krku. Podívala jsem se znovu na démona. „Chystáš se nás sežrat nebo něco podobně nepříjemného?“ otázala jsem se.

Zděšení v jeho tváři bylo skoro k smíchu. „Jasně že ne!“

„Tak pohoda, je to dobrý.“ Obrátila jsem se na své přátele. „Klídek, lidi.“

Rolandovi spadla brada. „Ale vždyť je to démon, Saro.“

Nadzdvihla jsem obočí a Roland zrudl. „Tak jsem to přece nemyslel. S tebou je to jiný.“

„David mu věří, takže já taky. Všichni démoni nemusí být zlí, víš?“

Ostatní na mě zírali, jako by i mně na hlavě vyrašily rohy, a úplně jsem cítila, jak se mi Kelvan pohledem zavrtává do týla.

Jordan se obrátila na vrella. „Vidíš, co musím snášet? Dej si bacha, nebo ti za chvíli začne zkrmovat borůvkový muffiny.“ Došla ke konferenčnímu stolku, popadla časopis National Geographic a uvelebila se v křesle, jako by na návštěvy do démonských doupat chodila dnes a denně.

Roland se trochu uklidnil a společně s Peterem obsadil gauč. Potom vzal do ruky televizní ovladač. „Hele, nevadilo by, kdybychom se během toho čekání chvilku koukali na televizi?“

„Ehm, jasně, poslužte si,“ odpověděl mdle Kelvan. Zdálo se, že moc neví, co si má s cizinci, kteří se mu nasáčkovali do obýváku, počít.

„Tak, jestli už mě nepotřebujete, mám nějakou práci,“ poznamenal David. Požádal mě, abych se mu ozvala, až dorazím do Albuquerque, a potom se s námi rozloučil a zavěsil. Zůstala jsem tu stát s nervózním démonem. Pokoušela jsem se na Kelvana moc nezírat, ale někoho jako on člověk nevidí každý den. Jasně, pár démonů jsem potkala, ale žádný z nich se nepodobal člověku.

„David mi říkal, že pro mě máš notebook a pár telefonů,“ prolomila jsem nakonec trapné ticho.

Kelvan přikývl a vydal se do vzdálenějšího kouta obýváku, sloužícího jako kancelář. Obří stůl se skoro celý ztrácel pod hromadou počítačů a několika monitory, které musely být na stojanech, aby se tam vůbec vešly. Zbytek desky zabíraly lahve od limonády a krabičky od čínského fastfoodu. Zamumlal omluvu a honem je začal sklízet.

Využila jsem příležitosti a trochu se mezitím porozhlédla po bytě. Byl sice plný různého harampádí, ale mnohem čistší, než bych vzhledem ke stavu zbytku budovy očekávala. Po celém obýváku se válely knihy, noviny a časopisy a kuchyňský stůl pokrývalo cosi, co by mohly být kousky plastikových modelů letadel. Měl tu stereo s gramofonem, pod nímž se vršila úctyhodná hromádka desek. Hned navrchu leželo album Fleetwood Mac a úplně mě svrběly prsty touhou zjistit, co se skrývá pod ním.

Každopádně to tu vypadalo jako celkem normální byt, což bych od démonova doupěte nečekala. Koneckonců mě ale vlastně ani nikdy nenapadlo, že by démoni mohli žít takhle mezi lidmi. Představovala jsem si, že bydlí v kanálech a opuštěných domech, a ne v bytě s fíkusem a ozdobnými polštářky.

Všimla jsem si tlustých mříží v oknech a neubránila se úvahám, před čím se asi Kelvan skrývá. Ne že by tahle čtvrť byla nejhezčí ve městě, samozřejmě, ale stejně mi jeho ochranná opatření přišla poněkud přehnaná. Možná má strach, aby mu někdo neukradl počítačové vybavení.

„Doufám, že máš ráda MacBooky. Sám jiné počítače nepoužívám a David mi nedal kdovíkolik času.“

Otočila jsem se a uviděla Kelvana s tenkým stříbrným notebookem v ruce. „Páni, ten je jako pírko,“ podivila jsem se, když jsem si ho od něj vzala. A byl maličký. Pohodlně se mi vejde do batohu. „Paráda!“

„Baterka ti vydrží fakt dlouho, a když ho nebudeš používat moc často, obejde se klidně i několik dní bez nabíjení. Navíc jsem ti sehnal polstrovaný obal, ať se ti nerozbije.“

„To je super, Kelvane. Díky.“

Vůbec poprvé se usmál a znovu přitom odhalil tesáky. Bylo trochu divné bavit se o počítačích s někým, kdo má takováhle zubiska, ale dělala jsem, co bylo v mých silách, abych to na sobě nedala znát.

Zvedl malé obdélníkové udělátko. „Tohle je mobilní hotspot, připojíš se z něj k internetu skoro odevšad. Uživatelský účet není na tvoje jméno a dohledat podle něj tebe nebo nás je prakticky nemožné. Taky jsem ti na Mac nainstaloval pár svých vlastních aplikací, abys mohla bezpečně brouzdat po internetu a tvoje hovory nešly vystopovat přes IP adresu. Pojď za mnou ke stolu, ukážu ti, jak se používají.“

O dvacet minut později jsem po rychlokurzu ovládání Macu a Kelvanova speciálního softwaru notebook zaklapla. Kromě počítače mi dal ještě tašku se čtyřmi předplacenými telefony a obálku s pěti sty dolary v hotovosti. Pokusila jsem se peníze odmítnout, ale řekl mi, že nejsou od něj, ale od Davida. Když jsem se zeptala, jestli si to David může dovolit, Kelvan se jen zasmál a řekl, že jim klienti za jejich služby štědře platí. Po tomto oznámení jsem si docela lámala hlavu, co přesně pro své klienty dělají a proč se rozhodl zůstávat v téhle barabizně, když si může dovolit život na mnohem lepší adrese. Připadal mi jako docela milý kluk, akorát trochu nesvůj z cizích lidí. I tak ale zřejmě týpek s rohy na hlavě moc často ven nevychází a nemá asi kdovíjak bohatý společenský život. Stačil zběžný pohled na jeho byt a došlo mi, že ani návštěv moc nemívá.

Zrovna jsem vstávala, když do obýváku vešla vychrtlá bílá kočka a vydala se rovnou ke Kelvanovi. Z její zcuchané srsti a vrávoravého pohybu bylo na první pohled patrné, že jí není dobře, a tak jsem se automaticky sehnula a zdvihla ji ze země. To ubohé stvoření skoro nic nevážilo a stěží se zmohlo na tiché zasyčení.

Kelvan se po kočce okamžitě natáhl. „Neubližuj jí, prosím.“

Šokovalo mě, že by mě někdo mohl podezírat, že bych ublížila zvířeti, a odpověděla jsem o něco příkřeji, než jsem měla původně v úmyslu. „Nebuď směšný.“ Držela jsem kočku v náruči a moje vílí moc už pátrala po zdroji choroby. Netrvalo dlouho a objevila jsem spoustu nádorů, rozesetých po celém jejím křehkém tělíčku. Chudák zvíře bude mít štěstí, když přežije další dva týdny. „Je skrz naskrz prolezlá rakovinou. Tys ji nevzal k veterináři?“

Vykulil na mě oči jako velké černé knoflíky. „Jak jsi to…? Vzal jsem ji k jednomu z našich doktorů, ale řekl mi, že pro ni nemůže nic udělat.“ Natáhl ke mně ruce a uviděla jsem, že se mu třesou. „Prosím, Lulu je všechno, co mám.“

Povzbudivě jsem se na něj usmála a s kočkou na klíně jsem se usadila na gauč mezi Rolanda a Petera. Vyléčila jsem spoustu vážně nemocných zvířat, ale ještě nikdy žádné, které by mělo rakovinu rozlezlou po celém těle. Nechtěla jsem Kelvanovi nic slibovat, dokud nebudu vědět, jestli dokážu Lulu pomoct. Položila jsem jí obě dlaně na břicho, a zatímco moje síla objevovala, kam až nádory sahají, čím dál víc jsem se choulila do sebe. Byly tak obrovské, že se některé z nich slily dohromady. Měl ji dávno nechat uspat. Utrpení vepsané v Kelvanově tváři mi napovědělo, že to moc dobře ví, ale nedokázal se s ní rozloučit.

Stoupl si vedle mě se sepjatýma rukama. „Co s ní chceš dělat?“

Roland se postavil k němu, aby se mohl dívat. „Řekl bych, kámo, že má dneska Lulu šťastný den.“

„Jak to myslíš?“

„Sleduj.“

Doufala jsem, že má Roland pravdu. Pohladila jsem kočku po hlavičce a trochu jsem ji pomocí své síly uklidnila. Brzy mi její hlava klesla na stehno a já se dala do práce. Nejprve jsem se postarala o nejmenší nádory. Opatrně jsem je nechala pohltit ozdravným ohněm, jenž zároveň zacelil poškozené orgány. Největší katastrofa postihla její plíce a trvalo dobrých pět minut, než jsem zhoubné bujení zastavila. Potom jsem ještě musela uzdravit její oslabené srdce a odstranit z krve zbylé nečistoty. Ruce mi postupně přestaly zářit a já se spokojeně usmála. Takhle by to mělo stačit.

„Tys ji zabila!“

Podívala jsem se na Kelvanův žalem zkřivený obličej a zavrtěla hlavou. „Kdepak, jenom spí. Vidíš? Až se vzbudí, bude v naprostém pořádku. Když je na tom některé zvíře opravdu bídně, pokaždé po léčení usne.“

„Po léčení?“ Přelétl očima ode mě ke kočce. „Jak… jak je to vůbec možný?“

„Prostě to tak je. A dost bych ocenila, kdyby sis to nechal pro sebe.“ Bylo ode mě nezodpovědné ukazovat svoje schopnosti někomu cizímu, zvlášť pokud se jedná o démona, ale jakmile jsem tu chuděrku kočku zvedla ze země, šla veškerá logika stranou. Vstala jsem a vložila mu spící zvířátko do náruče. Jedním prstem jsem se mu přitom omylem otřela o ruku a on nadskočil, jako by dostal elektrický šok. „Promiň.“ Léčení a blízkost démona mou moc poněkud zesílily. Zatlačila jsem ji zpátky – lekce s Nikolasem a Chrisem se mi opravdu vyplatily.

Kelvan nás svým dalším jednáním šokoval. Posadil se na konferenční stolek, přitiskl si Lulu na hruď a po tvářích se mu koulely slzy. „Omlouvám se,“ zachraptěl, sotva se znovu zmohl na slovo. „Lulu patřila bráchovi a je to jediné, co mi po něm zůstalo.“

„Ty máš bratra?“ zeptala jsem se opatrně.

„Mallara. Byl starší než já. Přinesl Lulu domů před pěti lety – to byla ještě kotě.“

Jordan se postavila vedle mě. „A kde teď je?“

Kelvan popotáhl a otřel si hřbetem ruky oči. „Před dvěma roky ho zabili. On a jeho kamarád Jaesop se jednou v noci vypravili ven a narazili tam na upíry.“

„Na upíry?“ podivil se Peter. „Proč by upíři zabíjeli jiné démony?“

Kelvan smutně pokrčil rameny. „A proč lidi zabíjejí jiné lidi? Upíři jsou prostě zlí. Považují se za nadřazené všem ostatním rasám a zabijou každého, kdo se jim znelíbí. Kdyby všichni upíři zmizeli z povrchu zemského, najde se jen pár démonů, kteří by z toho neskákali radostí.“

„Proto nám pomáháš?“ zeptala jsem se. „Kvůli svému bratrovi?“

„S Davidem se kamarádíme celá léta, takže bych ho stejně podpořil. Když mi ale řekl, že by Madeline mohla dovést Mohiry k Pánovi, stalo se její nalezení mou hlavní prioritou.“ Pohladil spící kočku po hlavě. „Lovci mému druhu nepomáhají a my zas nepomáháme jim. Ale kdybys cokoli potřebovala, ozvi se Davidovi a ten se pak spojí se mnou. Nikdy se ti nebudu moct dost odvděčit za to, žes Lulu zachránila.“

„Nic mi nedlužíš. Udělala bych to tak jako tak.“

Slabě se usmál. „Ty asi nejsi stejná jako ostatní lovci, co?“

Jordan si odfrkla. „To je slabé slovo.“

„Jak jsi ale poznal, co jsme zač?“ zeptala jsem se ho.

Pokrčil rameny. „Většina démonů dokáže vycítit jiné, pokud se k nim dostaneme dost blízko. Našinci mají velice dobrý čich – proto jsem poznal, že jsou ti dva kluci vlkodlaci.“

Jordan zakryla dlaní zívnutí a podívala se na mě. „Je to tady sice ohromně zábavný, ale já už bych na pár hodin docela zavřela oko.“

„To já taky.“ Posbírala jsem počítač, mobily i peníze a zapátrala, kde mám batoh. Teprve pak mi došlo, že si nejprve budu muset nějaký opatřit. Na kuchyňské lince jsem zahlédla papírovou tašku, a tak jsem do ní všechno nacpala. Kdybych cestou k autu někoho potkala, dost pochybuju, že by ho papírová taška od čínského jídla kdovíjak zaujala.

„Díky za všechno,“ řekla jsem Kelvanovi a potom jsem vyšla za ostatními na chodbu. Napřáhl ke mně ruku, ale já jen zavrtěla hlavou. Sice mám nad svou silou o něco lepší kontrolu, ale nerada bych riskovala, že ho zraním. „Radši ne.“

„Jo, jasně.“ Zase ruku stáhl a prohrábl si kudrny. „Poslouchej, vím, že nejsi obyčejná lovkyně. Na to nemusím být úplně nejostřejší pastelka v penálu. David mi říkal, že po tobě jde Pán, a jsem si jistý, že to nějak souvisí s tím, co jsi provedla s Lulu. Buď na sebe opatrná. Říká se, že tenhle Pán je nejnebezpečnější upír, o jakém kdy kdo za hodně dlouhou dobu slyšel. Prý je to úplný magor a má na Mohiry pěkně spadeno. To samozřejmě všichni upíři, ale tenhle je nejhorší.“

„Jestli víš tohle, tak toho o něm určitě víš ještě víc.“

„Kromě toho, co zaslechneme od jiných upírů, o něm nikdo doopravdy nic netuší. A pijavice, ty nikdy nic pořádného neřeknou. Došlo i k několika zmizením démonů, která se mu přičítají. Nikdo nemá páru, co s nimi dělá, ale všichni mají strach. Prostě si dávej bacha.“

„Budu, díky.“

Cestou k autu jsme všichni čtyři mlčeli. Jordan nastartovala motor a podívala se na mě. „Zastavím u prvního slušnýho motelu, co potkám.“

„Někde, kde to nebude moc drahé,“ připomněla jsem jí. „Než seženeme víc peněz, musíme nějak vyjít s tím, co máme.“ Pět stovek od Davida nám sice hodně pomůže, ale se vším tím benzínem, jídlem a ubytováním je brzy utratíme. Měla jsem nicméně pár diamantů, za něž dostanu slušně zaplaceno, pokud se mi podaří sehnat kupce. V duchu jsem si to přidala na seznam věcí, které musím udělat – jen co se trochu vyspím.

„Tak jo, když to tam nebude prolezlý šváby.“ Sáhla do zadní kapsy džínů, vytáhla tenký svazek bankovek a podala mi ho. „Tady jsou čtyři kila. Víc jsem nesehnala.“

Roland se naklonil dopředu k nám. „Já mám pět stovek. Našel jsem na letišti bankomat.“

„To si přece nemůžu vzít. Vždyť to máš na auto.“

Zasmál se a znovu se zabořil do sedadla. „Řekl bych, že auto teď nemám na seznamu priorit kdovíjak vysoko.“

„Já mám dvě stě padesát,“ podotkl Peter.

Otevřela jsem pusu, ale Roland mě předběhl. „Jedeme v tom všichni společně.“

Jordan se odpíchla od budovy. „Vidíš, jsme na tom líp, než jsme mysleli.“

O deset minut později jsme zaparkovali před motelem. Vydaly jsme se s Jordan dovnitř, abychom zamluvily dva pokoje, a kluci zůstali v autě. Unaveně jsem se opřela o pult a čekala, až recepční dodělá to, čím se zrovna zabývala – ať to bylo cokoli –, a zapíše nás. Po dlouhém, náročném dni jsem dokázala myslet už jen na to, jak by bylo skvělé lehnout si a zavřít oči.

Dotek v mysli byl lehký jako peříčko a tak slabounký, až jsem se zpočátku domnívala, že jsem si ho jen vymyslela. Pak se ale vrátil a já prudce odskočila od pultu. Někde tu je Nikolas. Přímo v hotelu sice ne, ale rozhodně v blízkém okolí. A pokud ho dokážu vycítit já…

Popadla jsem Jordan za ruku a odtáhla ji ke dveřím. „Musíme odsud vypadnout.“

„Co? Proč?“

„Je tady Nikolas.“

Zatímco za mnou utíkala do auta, přelétla rychlým pohledem parkoviště. „Já ho nikde nevidím.“

„Znáš tu věc s poutem? Je tady, věř mi.“

„A do prdele!“

Vepředu seděli Roland s Peterem, a tak jsme se s Jordan vrhly na zadní sedadla. „Dostaň nás rychle odsud, Rolande,“ vykřikla jsem a přikrčila se.

Otočil se na sedadle a podíval se na mě. „Co se děje?“

„Nikolas,“ zasípěla jsem, protože pocit jeho blízkosti ještě zesílil. Roland na mě dál zíral a já zařvala: „Jeď, sakra! Je tady Nikolas.“

„Do hajzlu.“ Nastartoval a hladce se odpíchl z parkoviště.

„Dělej!“ vyštěkla Jordan. „Raději bych teď čelila páru hladových upírů než Nikolasovi.“

„Když pojedu moc rychle, přilákám pozornost.“ Vyjel na silnici a pomalu nabíral rychlost. „A navíc už jsem Nikolase naštvanýho viděl.“

„Takhle naštvanýho ještě ne,“ zamumlala Jordan.

Nic jsem neříkala, protože jsem měla plné ruce práce s tím, abych hlídala Nikolasovu přítomnost. Střídavě se mi vytrácel a znovu se objevoval a pokaždé se mi na okamžik zatajil dech. Jeho blízkost ve mně vyvolávala učiněnou bouři emocí a můj Mori se nepokojně ošíval.

Neuplynul ani den, ale už se mi po Nikolasovi strašlivě stýskalo. Ani trochu se mi nezamlouvalo, jaké to mezi námi bylo, než jsem odjela, a jedna moje část toužila říct Rolandovi, ať zastaví a nechá Nikolase, aby nás našel. Rychle jsem ovšem nutkání setřásla a připomněla si, proč tady jsem a co je v sázce, pokud se mi nepodaří splnit, co jsem si předsevzala. Dokud nám nad hlavami visí hrozba Pána, nikoho z nás nečeká žádná budoucnost.

„Vzduch je čistý,“ prohlásila jsem nakonec.

Roland najel na dálnici. „Jak to víš?“

Spolkla jsem knedlík v krku. „Prostě vím. Pak vám to vysvětlím.“

„Jak je krucinál možný, že nás tak rychle našli?“ divil se Peter.

Jordan si odfrkla. „Skoro bych si tipla, že vystopovali ty mobily, co jste měli vyhodit rovnou v Boise. Jinak by neměli jak uhodnout, že míříme zrovna do Salt Lake City.“

„Jak ale věděli, že jsme v tom motelu?“ rozjímal dál nahlas Peter.

„Myslím, že nevěděli. Zřejmě prostě jezdili okolo a kontrolovali motely.“ A zjišťovali, jestli mě Nikolas někde nevycítí. Málem se mu to povedlo. Stačilo by dalších dvacet minut a usnula bych v hotelovém pokoji. Neměla bych vůbec ponětí, že je nablízku, dokud by se neukázal na prahu. Něco mi říkalo, že by se s klepáním nezdržoval.

Bylo něco po čtvrté ranní, když Roland zajel k motelu u cesty a prohlásil, že dnes v noci dál nepojedeme. Netušila jsem, kde jsme, ale pokud tu mají postel, bylo mi to jedno. Zaplatila jsem u recepce za dvoulůžkový pokoj a všichni čtyři jsme si navzájem popřáli dobrou noc. Ani jsem se neobtěžovala s převlékáním. Praštila jsem sebou na povlečenou postel a za pár chvil už jsem nevěděla o světě.

* * *

Opřela jsem se o kapotu a usrkávala horkou kávu, kterou mi Roland přinesl společně se snídaní. Ranní vzduch byl studený, ale můj první opravdový výhled na Utah se mi moc líbil a nechtěla jsem s ostatními vysedávat v hotelovém pokoji. Byli jsme ve městě jménem Green River, podle místní recepční nesmírně oblíbeném mezi outdoorovými nadšenci. Sledovala jsem, jak vrcholky skal v dálce zlátnou v záři vycházejícího slunce, a naprosto jsem ty turisty chápala.

Druhý důvod, proč jsem byla sama venku, byl notebook. Položila jsem si ho na kapotu auta a zírala na jeho obrazovku. Děsila jsem se telefonátu, jenž mě čekal, i starostí a rozhořčení v Nateově a Tristanově hlase, ale musela jsem jim prostě zavolat a dát jim vědět, že jsme v pořádku. Nebyla jsem si jistá, jestli jestli je Tristan vůbec doma nebo jestli mě zrovna někde nehledá, ale Nate tam bude docela určitě. Kelvan mě varoval, abych předplacené telefony nepoužívala k volání domů, protože by se daly vystopovat, ujistil mě však, že software v počítači Mohirům zabrání zjistit mou polohu.

Doufám, že máš pravdu, Kelvane. Otevřela jsem aplikaci a vyťukala číslo Tristanova telefonu do kanceláře. Chvíli se nic nedělo, ale pak se ozvalo vyzvánění. Zadržela jsem dech, dokud jsem nezaslechla, jak to někdo na druhém konci zvedl.

„Haló?“

„Tristane?“

„Saro! Je s tebou Jordan? Jste obě v pořádku?“ Když jsem slyšela úlevu v jeho hlase, připadala jsem si tak provinile, až mi vyhrkly slzy.

„Jo, je zrovna –“

„Kde je? Není jí nic?“ zeptal se někdo další, a dřív než Tristan zapnul hlasitý odposlech, došlo mi, že je to Nate. „Jak jsi mohla takhle utéct, Saro? Co sis sakra myslela? Kde jsi?“

Zhluboka jsem se nadechla. „To ti nemůžu říct. Je mi líto, že jste se o mě báli, ale udělat jsem to musela.“

„Že jsme se báli? Málem jsem zešílel strachy, že tě některá z těch příšer chytí.“

Ještě nikdy jsem Natea neslyšela takhle rozrušeného. „Chápu, že tě naštvalo, když tě chtěli odvézt, ale tohle přece není způsob, jak to řešit.“

„Jeho rozhodnutí, ne moje.“ Pevně jsem stiskla víčka. „Je mi jasné, že se mě všichni snažíte ochránit, ale takhle žít prostě nemůžu – pořád být pod dohledem a nemít nad svým životem žádnou kontrolu. Přece mě znáš, Nate. Tohle by mě zabilo.“

Hlas mu zněžněl. „Něco vymyslíme. Jenom se vrať domů.“

Zněl tak naléhavě, že se mi sevřel žaludek, a pokusila jsem se vymyslet, co bych mu mohla odpovědět, aby mu to nepřineslo jen další bolest.

„Pověz nám, kde jsi, a během pár hodin bude někdo u tebe,“ vybídl mě Tristan, jenž si moje mlčení vyložil jako ústupek.

S pohledem upřeným na drsnou, půvabnou krajinu jsem sbírala odvahu říct, co mám na srdci. „Nemůžu. Tady jde o víc než jen o to, abych měla nad svým životem kontrolu. Už mě nebaví pořád se schovávat a dívat se, jak ubližují lidem, které mám ráda. Nechci, abychom se všichni museli po celý zbytek života v jednom kuse ohlížet přes rameno.“

„Co se mi snažíš naznačit?“ zeptal se pomalu Tristan.

„Říkám ti, že dokud je Pán naživu, nikdo z nás není volný.“

Tristan se ostře nadechl. „Saro, přece nemůžeš mít v úmyslu jít po něm sama? To by byla sebevražda.“

„To já přece vím. Proto jsem se rozhodla najít tu, která zná jeho totožnost.“

„Madeline.“

„Jakmile zjistím, co ví, povím ti to a můžeš se pak postarat o všechno ostatní.“

„A co tě vede k tomu, že dokážeš svou matku najít, když se to Tristanovým lidem nedaří?“ vyzvídal Nate. „Může být kdekoli na světě.“

V pozadí jsem zaslechla klapání a došlo mi, že Tristan sedí u počítače a právě teď možná žádá ostrahu, aby vysledovala, odkud volám. V duchu jsem se pomodlila, aby jim v tom Kelvanův software zabránil.

„Mám taky svoje zdroje a podle nich je Madeline jen pár stovek kilometrů od místa, kde se právě nacházím já. Jestli mají pravdu, tak ji dnes večer navštívím.“

Klapání ustalo. „Saro, jestli víš, kde Madeline je, pověz mi to a já ji přivedu.“

„Tebe by si všimla, ale mě čekat nebude.“ Trochu jsem se uchichtla. „Kdo ví, třeba bude na dcerušku tak zvědavá, že se ani nepokusí vzít roha.“

Dveře za mnou se otevřely, a když jsem se otočila, uviděla jsem, jak z našeho pokoje vychází Roland a míří ke mně. Čas vyrazit znovu na cestu.

„Poslyšte, budu muset jít.“ Nate a Tristan začali protestovat, ale rázně jsem je uťala. „Zavolala jsem, jen abych vám dala vědět, že jsme v pořádku. Za den nebo za dva se vám zase ozvu.“

„Nepožádala jsi mě, abych ti předal Nikolase,“ poznamenal Tristan. Podezírala jsem ho, že se mě snaží udržet na drátě, jak dlouho to jen půjde, což znamenalo, že se mu hovor nedaří vystopovat.

„Protože je mi jasné, že tam s vámi není.“

„Měla bys mu zavolat.“

„Právě teď nemám náladu nechat na sebe zase řvát.“

Kousla jsem se do rtu. Ráda bych slyšela Nikolasův hlas, dokonce i kdyby na mě křičel. Akorát jsem si ještě nevěřila, že bych rozhovor s ním ustála.

Pro jistotu jsem změnila téma. „Jak jsou na tom vlastně Seamus a Niall?“

„Dost je rozzuřilo, že se nechali tak snadno přelstít. Asi jim chvilku potrvá, než se s tím vyrovnají.“ Tristan zvolna vydechl. „Nemůžeš svou moc používat proti bojovníkům, Saro.“

„Nikolas mě naučil, že v boji je dovolené všechno. Oni proti mně používají svou sílu a rychlost. Moje schopnosti jsou zase moje výhoda, proč bych je neměla využít, abych srovnala šance?“

„Myslím, že neměl v úmyslu, abys je využívala tímto způsobem.“ Teď mě Tristan očividně zdržoval a snažil se, abych nepřestávala mluvit. Kelvanův software sice zjevně fungoval, přesně jak sliboval, ale raději jsem nehodlala nic riskovat.

„Vyřiď Seamusovi s Niallem, že mě to mrzí.“ Držela jsem ruku nad klávesnicí. „Budu muset končit. Mám vás oba moc ráda a zase se brzy ozvu.“

„Saro, počkej –“ pokusil se mě zarazit Tristan, ale než stihl dokončit větu, zavěsila jsem. Ztěžka jsem polkla a třesoucí se rukou jsem počítač zaklapla.

Roland se opřel o auto. „Náročný hovor?“

„Mnohem náročnější, než jsem myslela.“ Zvedla jsem hrnek a dopila kafe do poslední kapky. „Nechceš z počítače zavolat mámě? Určitě si o vás dělá starosti.“

„Už jsem jí volal z letiště v Boise a řekl jsem jí, že s tebou ještě pár dní zůstaneme. Moc velkou radost neměla, ale říkala, že nás ve škole omluví.“ Ušklíbl se. „Ta se zblázní, až jí řeknu, že to bude na dýl než jen na pár dní.“

„Kdo ví? Jestli se nám podaří Madeline najít, třeba to vážně bude jen pár dní,“ řekla jsem s nadějí v hlase. „A kdyby ne, vždycky se můžete vrátit.“

„Přestaň se mě snažit zahnat domů. Jedeme v tom spolu a basta.“

Usmála jsem se na něj a krátce jsem ho objala. „Jsem fakt ráda, že jste tady.“

Jordan došla až k nám a pohazovala si s klíčky od auta. „Připravení? Jdeme na věc?“

„Jo.“ Zachvěla jsem se. Dnes dorazíme do Albuquerque a možná konečně najdu pár odpovědí, které hledám.

Peter přinesl svůj i Rolandův batoh a přidal se k nám. „A co když Madeline najdeme a nebude s námi chtít mluvit?“ zeptal se a trochu tím moje nadšení utlumil.

„Ale bude.“ Přinejmenším tohle mi Madeline dluží a pomůže mi, ať bude chtít, nebo ne.

Zrovna jsme vyjížděli z města, když jsem si všimla obchodu se zbožím z druhé ruky. Netrvalo dlouho a našli jsme dva malé batůžky, kabáty a pár nezbytných hygienických potřeb. Přendala jsem si věci z Rolandova batohu do svého a spokojeně jsem se usmála, že se mi tam pohodlně vejde počítač. Mezi oblečením jsem měla schovaný stříbrný řetízek. Připjala jsem si ho na krk a malý stříbrný křížek se mi svezl na hruď. Původně patřil mé babičce a Nate mi ho později dal k šestnáctým narozeninám. Když jsem ho měla na sobě, připadalo mi, jako by mi táta i Nate byli tak trochu nablízku.

O osm hodin a dvě krátké přestávky později jsme dojeli k cedulím s nápisem Albuquerque. Nebyla jsem jediná, kdo si oddechl. Na poslední benzínce si Jordan s Rolandem vyměnili místo, a když jsme vjížděli do města, ohlédl se na mě přes rameno. „Kam teď?“

„Než se do čehokoliv pustíme, pojďme si sehnat něco k snědku.“

„Fakt? Teda jako… myslel jsem, že hned jak se sem dostaneme, budeš chtít jít okamžitě za Madeline.“

„Jsme všichni hladoví, a stejně musím nejdřív napsat Davidovi.“ Byli jsme zatím na cestě jen jeden den, ale všichni vypadali unaveně a očividně potřebovali pauzu. Tolik hodin v autě by si vybralo svou daň na každém a moc nepomáhalo, že jsme měli nervy nadranc. „Jen dej pozor, abychom si to mohli dovolit.“

Ani trochu mě nepřekvapilo, když Roland našel malé bistro, kde prodávali burgery. Mají na ně s Peterem zabudovaný radar. Namačkali jsme se do boxu a servírka si od nás převzala objednávky. Zatímco jsme čekali na jídlo, vyšla jsem ven, abych z jednoho z předplacených telefonů zavolala Davidovi.

„Máte slušný čas,“ řekl, když jsem mu oznámila, kde zrovna jsme. „Dřív než zítra jsem vás tam nečekal.“

„Měli jsme dobrou motivaci pro rychlý přesun.“ Je pár věcí, které o mně David neví, a tak jsem ohledně našeho těsného úniku Nikolasovi raději moc nezabíhala do podrobností.

„Tohle je vlastně dobře. Pozorně jsme Madeline sledovali a pořád je v Albuquerque, ale netuším, jak dlouho tu zůstane. Od chvíle, co se jí věšíme na paty, se nikde nezdržela déle než týden.“

Tep se mi zrychlil. „Takže tady teď určitě je?“

„Jo. Máš u sebe počítač? Něco ti zrovna posílám.“

Ramenem jsem si mobil přidržela u ucha a zapnula notebook. Během pár vteřin naskočil, a tak jsem otevřela prohlížeč a přihlásila se k novému účtu, který mi David založil. Než jsem odešla z domu, všechno jsem z počítače ve svém pokoji smazala, ale vůbec jsem netušila, co lidi z Tristanovy ostrahy dovedou.

Ve schránce jsem měla zprávu od Davida, a když jsem ji otevřela, našla jsem černobílý snímek z bezpečnostní kamery, na němž byla jakási tmavovláska, vycházející ze vstupní haly hotelu. Buďto si obarvila vlasy, nebo na sobě měla paruku, ale Madelininu sličnou tvář nešlo s žádnou jinou zaměnit. Dlouhou chvíli jsem si ji prohlížela. Čekala jsem, že vůči ženě, která mě opustila, pocítím vztek, bolest nebo prostě něco, ale jediné, na co jsem se zmohla, byl chladný odstup.

„Kdy ten snímek pořídili?“

„Dnes ráno v hotelu Andaluz. Zapsala se pod jménem Teresa Kingová. Byla to její vůbec první fotka, co se nám podařila získat. Schovávání před kamerami jí jde skvěle. Je to ona?“

„Jo.“ Dech se mi zatajil a okamžitě jsem si začala vyhledávat na Googlu jméno hotelu, abych zjistila, kudy se tam dostanu.

„Už tam není,“ poznamenal David. „Pokaždé přespí v hotelu jen jednu noc a pak si najde jiný. Zatím se ale nikde jinde nezapsala.“

Srdce mi ztěžklo jako kámen. „Tak to už taky klidně mohla odjet z města.“

„Máme důvodné podezření, že tu pořád je. Kelvan má v démonské komunitě v Albuquerque pár kamarádů a dozvěděl se od nich, že poslední dva večery Madeline strávila návštěvami u jednoho místního černokněžníka jménem Orias. A podle těch Kelvanových přátel ji dnes večer očekává.“

Ono existuje něco jako démonská komunita? „Proč by nám démoni pomáhali?“ podivila jsem se, když jsem konečně překonala prvotní šok.

„Vám by nepomohli, ale Kelvanovi ano. Asi jsi na něj udělala vážně dojem.“

Zaklapla jsem notebook a zase jsem si vzala do ruky mobil. „Jak to myslíš?“

„Kelvan je prima kluk, ale s cizími lidmi, hlavně s lovci, dvakrát dobře nevychází. Proto jsem mu neřekl, co jsi zač. Když jsi odešla, řekl mi, že kdybys někdy cokoli potřebovala, máš se mu ozvat. Sám se pak obrátil na svoje kamarády v Albuquerque.“

„Myslím, že jsem se opravdu zalíbila jeho kočce.“

David se uchechtl. „Lulu si na lidi potrpí dokonce ještě míň než Kelvan.“

Zakřenila jsem se. „Se zvířaty to celkem umím. Je to součástí mého osobního kouzla.“

„Chápu. Hodláš dělat tajnosti.“ Na hlase mu bylo znát, že se pořád usmívá. „No, doufám, že tvoje kouzlo zabírá i na černokněžníky.“

„Ještě jsem žádného nepotkala. Ale slyšela jsem, že dělají celkem drsné věci.“ Například unášejí gryfí mláďata a jejich krev používají k vyvolávání démonů. Otřásla jsem se. Ani trochu jsem netoužila potkat někoho, kdo podobnou magii praktikuje. Všechno, co jsem o nich věděla, mě naučil Remy. Černokněžníci se s magickým nadáním rodí, ale aby byli opravdu silní, potřebují esenci démona. Vyvolávají proto vyšší démony a drží je v zajetí, aby od nich mohli čerpat sílu. Čím mocnější démon, tím mocnější černokněžník.

„Orias je velice silný. Své služby nabízí každému, kdo dobře zaplatí. Je mu jedno, jestli jsi démonka, člověk nebo něco jiného. Pokud máš dost peněz a nedostaneš ho do potíží, neřeší to. Na rozdíl od většiny své klientely nemá s Mohiry žádný problém, ale nikdy nedá nikomu nic zadarmo – a to včetně informací.“

„Bezva,“ zamumlala jsem. Když budeme mít štěstí, potkáme u toho černokněžníka Madeline a nebudu se s ním vůbec muset bavit. Povzdechla jsem si. Kdy jsem měla naposledy takovouhle kliku?

„Zrovna ti posílám informace, jak se k Oriasovi dostaneš. Když nevíš, kam přesně máš namířeno, je to trochu ošidné. Řekl bych, že záměrně.“

Kdosi za mnou zaklepal na okno, a jen co jsem se otočila, uviděla jsem, jak na mě Roland mává, ať jdu dovnitř.

„Díky, Davide. Poslechni, budu muset jít, ale dám ti vědět, jak to jde. A poděkuj za mě Kelvanovi.“

„Provedu. Dávej na sebe pozor.“

Zavěsila jsem a přisedla si k ostatním do boxu, kde už na mě čekal burger s hranolky. Podívala jsem se na Jordanin talíř a potřásla hlavou nad dvěma obřími cheeseburgery, které na něm měla.

„Ty se to fakt chystáš všechno sníst?“

„Si piš,“ ušklíbla se a urafla z jednoho pořádný kus.

Zvedla jsem ten svůj, spokojila jsem se však s mnohem menším soustem. Byl domácí a po čtyřiadvaceti hodinách jídla od benzínek to bylo hotové nebe. Spokojeně jsem si povzdychla, čímž jsem si od svých přátel vysloužila úsměv.

„Jaký je plán?“ zeptala se Jordan tiše, když se vypořádala s prvním burgerem. „Už víme, kde je Madeline?“

„Je tady ve městě, ale je neustále v pohybu.“ Pověděla jsem jim o fotce, kterou mi poslal David, a všichni začali mluvit jeden přes druhého.

„Takže si počkáme, až se zapíše v dalším hotelu?“ zeptal se Peter.

Dopřála jsem si doušek limonády. „Nevíme, jestli půjde do dalšího hotelu. Mám ale jméno člověka, za kterým se chystá, a je tu velice slušná šance, že u něj dnes večer bude. David mi právě posílá adresu.“

„Bezva,“ zazubil se na mě Roland. „Tak za kým jdeme?“

Při pohledu na jejich obličeje, naplněné očekáváním, jsem se usmála. „Jdeme se setkat s jedním černokněžníkem.“

Kapitola 3

„JSI SI JISTÁ, ŽE jedeme správným směrem, Saro?“ Roland stočil volant doleva a přední světla ozářila kaktusy lemující křivolakou silnici v poušti. Vlastně to ani nebyla silnice – spíš prašná cesta, která se nazdařbůh kroutila nerovným terénem, a jen podle několika cedulí jste poznali, že jste z ní nesjeli. Už jsme se po ní ubírali asi čtyřicet minut, a pořád nikde ani stopy po domech nebo jakékoli formě života.

„David mě varoval, že je to trochu stranou.“

„Stranou od města, nebo celýho tohohle státu?“ zajímal se. „Jestli se ta cesta ještě zhorší, urveme výfuk… nebo něco horšího.“

„Už bychom tam brzy měli být.“ Auto úspěšně zdolalo stoupání a já ukázala na drobný shluk zářivých bodů ani ne půl kilometru od nás. „Tady.“

Jordan se na sedadle předklonila. „Kde? Nic tam není.“

„Přímo támhle, ta světla.“

Potřásla hlavou. „Žádný nevidím.“

„Já taky ne,“ přidal se Roland.

„Haha, lidi. Fakt vtipný.“

Teď jsme byli dost blízko, abychom viděli velkou dvoupatrovou stavbu z vepřovic. Z několika oken v přízemí se linulo světlo. Pouliční lampy ozařovaly čelní stranu budovy, před níž parkovalo zhruba půl tuctu aut.

Roland opatrně přejel přes malý dřevěný most. „Vůbec nevím, o čem to –“ Prudce sešlápl brzdu. „No to mě podrž! Kde se to tady vzalo?“

„Co to má sakra bejt?“ vyjekla mi Jordan kousek vedle ucha. „Ještě před chvílí tam nic nebylo.“

Stačil jediný pohled na jejich šokované výrazy a došlo mi, že si ze mě neutahují. „Vy jste ten dům předtím vážně neviděli?“

Roland, s pohledem stále upřeným na budovu před sebou, zavrtěl hlavou.

Prohlížela jsem si stavení. Připadalo mi celkem obyčejné – přinejmenším stejně všední jako jakýkoli jiný dům, co stojí uprostřed pouště. „Asi použil nějaké kouzlo, které ho zakryje, dokud se k němu člověk nedostane moc blízko. Je to černokněžník, takže takové věci zřejmě umí.“

„Ale tys to prokoukla,“ poznamenal Peter.

Skousla jsem si ret. Byla jsem úplně stejně popletená jako oni. „Možná jsem vůči tomu díky svojí moci imunní. Nevím.“

Roland zaparkoval před budovou, položil si ruce na volant a zadíval se na mě. „Víš jistě, že chceš jít dovnitř?“

„Ne, ale myslím, že budu muset,“ odpověděla jsem. „Vy ovšem můžete zůstat v autě, jestli chcete.“ Natáhl se ke dveřím na své straně. „Ani náhodou tě tam nenechám jít samotnou.“

Všichni čtyři jsme vystoupili a došli ke vchodu. Zastavila jsem se před klenutými dřevěnými dveřmi a přečetla si na nich připevněnou ceduli: ŽÁDNÉ ZBRANĚ. ŽÁDNÉ KRVEPROLITÍ. NA DLUH NIC NEDÁVÁME. „Pěkný.“

„Žádný zbraně?“ rozčilovala se Jordan. „To si snad dělají srandu.“

Vyndala jsem z vnitřní kapsy kabátu dýku a gestem jsem Rolanda vyzvala, aby odemkl auto. „Když se nad tím zamyslíš, dává to vlastně smysl. Ten chlap obchoduje s každým, kdo se namane, takže bude mít určitě klienty, kteří se navzájem nesnášejí. Kdyby se u něj povraždili, asi by to jeho podniku zrovna neprospělo.“

Věděla jsem, že Jordan u sebe má nože, ale žádného z nich se nezbavila. Mávla jsem rukou ke dveřím. „Vsadím se, že to tu má chráněné kouzlem, které umí zbraně rozpoznat.“

Dlouho se na mě vztekle dívala a potom naštvaně odkráčela k autu. „No budiž, ale dejte do záznamu, že je to podle mě pěkně blbej nápad.“

„Nejsme přece úplně neozbrojení. Pořád máme Rolanda a Petera.“ Ze zvuku, co udělala, bylo jasně znát, že by si raději nechala ty nože.

Roland otevřel dveře a vešli jsme dovnitř. Byla jsem až vzadu, a tak jsem se musela vmáčknout mezi něj a Petera, abych si mohla pořádně prohlédnout místnost, v níž jsme se ocitli. Z nějakého důvodu jsem očekávala, že vnitřek černokněžníkova domu bude temný a strašidelný, se svícemi, čarodějnickými knihami a kouzelnými hůlkami na každém kroku. Tahle místnost se ovšem mé představě ani v nejmenším nepodobala. Byla vlídná a příjemná, se světlými štukovými zdmi, podlahou z červených pálených kachlů a vysokým stropem s dřevěnými trámy. Stěny zdobilo několik obrazů, zřejmě díla místních umělců. Celkový dojem dokreslovaly hnědé kožené pohovky, malé stolky s roztomilými lampičkami z vitrážového skla a několik velkých pokojových rostlin v květináčích.

Ovšem tvorové uvnitř – to bylo něco docela jiného.

Na jedné z pohovek seděl drobný brunátný mužík s malinkými špičatými oušky, jenž podezřele připomínal trpaslíka. Naproti němu se o čemsi potichu hašteřily dvě babice ve stejných šedých hábitech. Statný muž s rozcuchanými žlutými vlasy držel v drápy opatřených tlapách časopis. Vypadal jako něco na způsob kočkodlaka, který se co nevidět promění. Vedle něj si mírně proplešatělý muž v tmavém obleku pohrával s hůlkou se stříbrnou špicí, jež mu ležela na kolenou. Když jsme vstoupili, všichni zvedli hlavu, chvilku si nás zvědavě prohlíželi a pak se zase vrátili k původním činnostem. Po Madeline nikde ani stopy.

Nalevo ode dveří seděla za pultem hezká Hispánka. Usmála se a gestem nás vyzvala, ať jdeme za ní. „Vítejte v Casa Orias. Máte sjednanou schůzku?“

„Schůzku sice domluvenou nemám, ale potřebuju s Oriasem něco důležitého probrat,“ oznámila jsem jí.

Ve tvářích se jí udělaly ďolíčky. „Orias je velice zaneprázdněný člověk, a jak sami vidíte, dnes večer má plno. Pokud mi ovšem dáte svoje jméno a telefonní číslo, přidám vás do rozvrhu.“ Zahleděla se na obrazovku počítače. „Co takhle zítra v pět odpoledne?“

Jordan netrpělivě zabubnovala prsty o pult. „Tohle do zítřka nepočká.“

Recepční se pořád usmívala. „Chápu, ale každý tu potřebuje s Oriasem řešit něco neodkladného. A nebylo by to spravedlivé vůči klientům, kteří si řádně sjednali schůzku.“

Cosi mi říkalo, že sladké řečičky na tuhle ženskou fungovat nebudou. Rozepnula jsem si přední kapsu kabátu a vytáhla z ní složený papírový kapesník. Diskrétně jsem ho pootevřela a nechala z něj na leštěnou dřevěnou desku vyklouznout nádherný velký diamant. Mohl mít klidně čtyři nebo pět karátů a pod malou lampičkou na pultu se zářivě třpytil. Jordan se vedle mě zajíkla a rty recepční se zformovaly do tvaru dokonalého písmene O.

Vtom na pultu zazvonil telefon a recepční hovor zvedla. „Ano, pane. Zrušil? Zrovna sem přišel někdo, koho bych tam mohla vtěsnat. Tak já to tak udělám.“ Zavěsila a znovu se usmála. „Skvělé zprávy. Jeden z našich klientů právě zrušil schůzku, mám tudíž dnes večer volné místo. Pan Orias se s vámi ihned setká.“

„Máme my to ale kliku…“ Vzala jsem si diamant. „Ukažte nám cestu.“

Obešla pult a vyvedla nás zavřenými dveřmi na chodbu a nahoru po schodech. Na vrcholu schodiště zaklepala na dveře, zevnitř zaburácel mužský hlas a vyzval nás, ať vstoupíme. Zhluboka jsem se nadechla a vešla dovnitř.

„Vítejte,“ řekl muž usazený za velkým mahagonovým psacím stolem. Vypadal, že mu je něco okolo třicítky, měl dlouhé černé vlasy a pronikavé hnědé oči. Oblečený byl do jednoduché modré oblekové košile a černých kalhot a víc než mocného černokněžníka připomínal spíš obchodníka.

Zkoumavě se podíval na naši čtveřici a oči se mu takřka neznatelně rozšířily. „Mohirské dětičky a vlkodlačí štěňata, to je mi ale zajímavá skupinka.“

„To nám říká každý.“ Vešla jsem dál do místnosti a moje moc rázem procitla – vycítila v blízkosti démona. Černokněžníci mají své démony stále u sebe, takže se dalo čekat, že v Oriasově kanceláři na nějakého narazíme. Vnímala jsem ho však podivně tlumeně, jako by byl schovaný pod sklem, ale i tak jsem poznala, že se nachází někde po mé levici. Bylo zvláštní a znepokojivé sdílet místnost s vyšším démonem. Úplně jsem se zapomněla představit.

Orias si spojil konečky prstů a změřil si mě vypočítavým pohledem. „A jak vám mohu být dnes večer nápomocen?“

Pokusila jsem se démona ignorovat. Udělala jsem pár kroků dopředu, až jsem se ocitla za jedním ze tří křesílek pro návštěvníky u jeho stolu. Položila jsem si ruce na opěradlo a přemýšlela, jak důvod naší návštěvy vhodně uvést. „Sháním informace.“

„Těch mám mnoho. Jaké informace tě přesně zajímají?“

„Někoho hledám. Mohirku, co už u vás několikrát během tohoto týdne byla. Potřebuju ji najít.“

„To se tedy podívejme. A má tato žena nějaké jméno?“

„Pravděpodobně jich používá spoustu, ale myslím, že tolik Mohirek mezi klienty zase mít nebudete.“

Opřel si předloktí o desku stolu. „A co máš s onou ženou do činění?“

„To je osobní.“

„Na mou věru.“ Orias mi v úsměvu ukázal rovné bílé zuby. „Nestává se mi často, že by mě v tak krátkém čase navštívily rovnou tři sličné Mohirky.“

Dech se mi zatajil. „Takže tady byla?“

„Ano, mám klientku, která by tvému popisu odpovídala.“

Jeho stručné, vyhýbavé odpovědi mi pomalu začínaly lézt na nervy. „A můžete mi říct, kde je? Musím ji najít, je to hrozně důležité. Dobře vám zaplatím.“

Zaklonil se v křesle a potřásl hlavou. „Nemohu sdělovat důvěrné informace o jiných klientech.“ Chtěla jsem odpovědět, ale umlčel mě zvednutím ruky. „Zákazníci mi dobře platí nejen za poskytnuté služby, ale i za diskrétnost. Mému podnikání by nijak neprospělo, kdyby nabyli dojmu, že mi nemohou důvěřovat.“

Z jeho výrazu jsem vyčetla, že se přesvědčit nenechá a Madeline neprozradí. Chtělo se mi řvát. Nemohla jsem uvěřit, že jsme se do tohohle zapadákova trmáceli takovou dobu úplně zbytečně.

„A jestli nevadí, že se ptám – jaký druh služeb vlastně nabízíte?“ ozvala se za mnou Jordan.

„Nabízím rozličné věci, povětšinou magického rázu. Ochranná kouzla nebo kouzla pro zjištění polohy. Mou specialitou jsou ovšem pozlátka.“

„Pozlátka?“

Orias se na ni usmál. „Jak jste si možná cestou sem všimli, spousta mých klientů nevychází na veřejnost ve své přirozené podobě. Má pozlátka jim umožňují žít mezi lidmi, aniž by je někdo odhalil. Dokud kouzlo trvá, vypadají a znějí jako lidé. Samozřejmě že čím je kouzlo silnější, tím kratší dobu vydrží. Mnou seslaná pozlátka jsou velice silná, a tak se sem pro ně mí klienti musejí každý měsíc vracet. Mám mnoho stálých zákazníků a zjistil jsem, že se jedná o velice výnosný obchod.“

„Platí.“

„Geniální!“ libovala si Jordan.