Redakční poznámka: V části o Čechách překladatel a redakce opravili některé zřejmé faktografické nepřesnosti, aniž by tím byl jakkoli dotčen smysl textu.

HANGMAN AND HIS WIFE

Copyright © 2022 by Nancy Dougherty

Translation © 2024 by Lubomír Košnar

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9249-6

Obsah

Předmluva

Úvod: katova žena

| ČÁST I |

1

2

3

4

5

6

| ČÁST II |

7

8

9

10

11

| ČÁST III |

12

13

14

15

16

17

18

19

20

| ČÁST IV |

21

22

23

| ČÁST V |

24

25

26

27

| ČÁST VI |

28

Doslov

Poděkování

Editorův komentář k pramenům

Poznámky

Zkratky

Doslov

Výběrová bibliografie

Předmluva

Christopher Lehmann-Haupt

Nancy Doughertyová prošla dlouhou a spletitou cestou, než se dostala k napsání knihy Kat a jeho žena – ovšemže jako další z tisíců knih o nacistickém Německu a zároveň jednoho z několika desítek svazků o Reinhardu Heydrichovi, jehož sám Adolf Hitler nazval „mužem se železným srdcem“ a který jakožto zastupující říšský protektor v Čechách a na Moravě byl jedním z nejvyšších nacistů, jemuž Hitler s důvěrou svěřil správu jiné země. Přesto je tato kniha jedinečná jako portrét vůdčího nacisty, založený zčásti na rozhovorech s jeho manželkou, Linou von Osten-Heydrichovou, která jej přežila o více než čtyři desetiletí, dlouho do druhé poloviny dvacátého století.

Dlouhá cesta Nancy Doughertyové do nitra nacistického zla začala s jejími dětskými zážitky za druhé světové války na odlehlé domácí frontě v americkém středozápadě. Potom, jako jedenáctiletá v roce 1950, byla šokována reálnou válečnou zkázou, když v Německu na vlastní oči viděla rozbombardované pozůstatky Kolína nad Rýnem.

Mnohem později, na vysoké škole, zkoumala jako studentka moderních evropských dějin, proč se vůbec vedly války, což ji přimělo k napsání diplomové práce o norimberských procesech. Odtud ji její zděšení a zvídavost směrovaly k německým koncentračním táborům, k dozorcům, kteří v nich sloužili, k Adolfu Eichmannovi, k jeho šéfovi, záhadnému Heydrichovi, a nakonec na ostrov Fehmarn v Baltském moři, kde Heydrichova vdova souhlasila s obsáhlým rozhovorem.

Je pravda, že i když paní Heydrichová milovala a podporovala muže, kterého lze označit za plánovače a vykonavatele holokaustu a o němž se mluvilo jako o „pražském řezníkovi“, sama nikdy nepatřila, ani společensky, k užšímu okruhu nacistického vedení. A přestože musela vidět jeho proměny v průběhu let, nikdy se neúčastnila rozhodovacího procesu, který určoval hrůzy nacistické éry, a dokonce ani nebyla jeho přímým svědkem. Přesto její přítomnost na stránkách knihy jako Heydrichovy manželky, partnerky v domácnosti a matky jeho dětí osvětluje průběh Heydrichovy kariéry a povahu jeho obludného zla.

Při několika příležitostech, kdy Nancy Doughertyová v sedmdesátých a osmdesátých letech minulého století navštívila Linu Heydrichovou v jejích různých domovech a vedla s ní rozhovory, se jí podařilo odloupnout mnoho vrstev její osobnosti a pomalu odhalit její šokující, i když nepřekvapivé nitro.

Nancy Doughertyová bohužel podlehla Alzheimerově chorobě dříve, než dokončila finální verzi své životopisné knihy. Mým úkolem jako editora, kterého po její smrti angažoval její manžel, bylo tedy vytříbit a zvýraznit její vcelku tragickou vizi Heydrichova propadu do hlubokého zla. V době, kdy jsem byl osloven, jsem psal knihu o roce života v Berlíně těsně po druhé světové válce. Jako dvanáctiletý jsem tam přímo poznal Wannsee, velké jezero na berlínském předměstí, když jsem se na něm učil plachtit. Ani jednou jsem však neslyšel o schůzi, která se konala nedaleko o pět let dříve, na takzvané konferenci ve Wannsee, jež měla rozhodnout o „konečném řešení židovské otázky“ a jíž předsedal Heydrich. Když jsem se o mnoho let později o konferenci konečně dozvěděl a poznal Heydrichovo konání jako nepřítele všech, kdo byli jen zčásti Židé, přiměl mě můj vlastní německo-židovský původ k psaní vzpomínek.

Kupodivu téměř vždy, když jsem se zmínil o Heydrichovi jako o důvodu, proč jsem přerušil práci na této knize vzpomínek, setkal jsem se s mlčením. Zpočátku jsem si to při pouhém pomyšlení na toho člověka vykládal jako ohromení hrůzou, ale po čase jsem zjistil, že v překvapivě velkém množství případů lidé o Heydrichovi buď vůbec neslyšeli, nebo si nebyli úplně jisti, kdo to vlastně byl. Je to udivující, protože zatímco Hitler, Göring, Goebbels a Himmler zůstávají v myslích i těch lidí, kteří se narodili poté, co tito barbaři přestali v Evropě řádit, jako živé groteskní obrazy zla, Reinhard Tristan Eugen Heydrich je svou děsivostí v řadě ohledů předčil. Heydrich, přezdívaný „blonďatá bestie“ (a také „pražský řezník“ a „kat“), se vyznačoval výraznou fyziognomií se světlými vlasy, modrýma očima a orlím nosem, měl atletické schopnosti (byl šermířem na téměř olympijské úrovni a zdatným pilotem), hudební nadání (dobře hrál na housle), fotografickou paměť (jeho podřízení jej označovali za živou kartotéku) a smysl pro německou kulturu (jeho otec byl skladatel a operní pěvec, natolik dobrý, že mohl studovat u Wagnerovy vdovy Cosimy v sídle Hudebních slavností v Bayreuthu).

A navíc, zatímco Hermann Göring, Martin Bormann, Albert Speer, Joseph Goebbels a Karl Dönitz vystupovali v různých obdobích nacistické éry jednotlivě do popředí jako kandidáti Hitlerova nástupnictví, Heydrich jakožto vládce Čech a Moravy, jenž měl být na jaře 1942, kdy na něj byl spáchán atentát, pověřen řízením okupované Francie, měl možná lepší předpoklady k tomu, aby se stal příštím vůdcem nacistického Německa.

Na stránkách této knihy se setkáváme se ztělesněním nacistického ideálu nadřazené árijské rasy. Ve vylíčení Heydrichovy kariéry, jak je podává Nancy Doughertyová, a zvláště v jejím pojednání o konferenci ve Wannsee, která se konala 20. ledna 1942, několik měsíců předtím, než byl na Heydricha spáchán atentát, se setkáváme s existenciální otázkou, zda nacisté ztělesňovali zlo ve své podstatě, nebo zda to byli lidé, kteří se stali špatnými.

V příběhu Reinharda Heydricha, který autorka vypráví především vlastními slovy, ale který doplňuje komentářem jeho vdovy, se setkáváme s někým, kdo se zprvu jeví jako výrazně nadaný a talentovaný Němec, který byl zmítán dějinnými bouřemi dvacátého století a vlivem různých okolností se postupně stal z ambiciózního a talentovaného námořního důstojníka architektem a inženýrem Hitlerova holokaustu.

Přesto však marně hledáme racionální vysvětlení toho, že Heydrich propadl zlu. Žádná součást jeho životopisu tu není oporou. Ani jeho neutěšené, nehezké dětství a dospívání. Ani náhlé pohasnutí jeho slibné námořní kariéry. Ani podle všeho beznadějné vyhlídky na práci, jakým byl jako nekvalifikovaný civilista v roce 1931 náhle vystaven, a to za smrtící kombinace hyperinflace a nezaměstnanosti, rozkládajících německou ekonomiku. A není to ani příklon k nacismu jeho snoubenky a jejího otce, ani rostoucí pohrdání experimentem s demokracií ve výmarské republice. Ani Heydrichovy zkušenosti z bojů ve freikorpsu, pravicové polovojenské dobrovolnické skupině, která ve výmarském období bojovala proti levicovým živlům. Ani fáma o židovské příměsi zděděné po otci – fáma, která se v té době prakticky rovnala prokázanému faktu. Dokonce to není ani sklon německé povahy vyniknout v každé práci, bez ohledu na její účel. Ani jedna z těchto jednotlivostí nestačí – ani sama o sobě, ani v kakofonické souhře spolu s ostatními.

Zrůdnost Reinharda Heydricha přesahuje empirické důkazy. Jeho kariéra nakonec upomíná na kontroverzní experiment, který v šedesátých letech minulého století provedl Stanley Milgram, sociální psycholog z Yaleovy univerzity, a který popsal ve své knize Poslušnost vůči autoritě. Experiment, který zpochybnil lidskou přirozenost. Přitom se za pečlivě kontrolovaných okolností zjistilo, že pokusné osoby, jimž bylo nařízeno, že mají dávat „žákům – obětem“ za chyby při učení vhodných slovních spojení domněle velmi bolestivé odstupňované elektrické šoky, ze 60 % i navzdory zjevnému a stále většímu utrpení „obětí“ nadále poslouchaly příkazy experimentátora.

Až na to, že když si Heydricha představíme jako pokusnou osobu, vidíme ho, jak v mysli propadá jakýmisi padacími dveřmi a nejenže nastavuje maximální elektrické napětí, ale pak vniká do skleněné komory, kde „oběť“ předstírá utrpení, a holýma rukama ji uškrtí.

V podobně známém výzkumu, takzvaném stanfordském vězeňském experimentu, který v roce 1971 provedl Philip G. Zimbardo a v němž se lidé, představující dozorce vězňů, uchýlili k fyzickému násilí, si lze představit, že Heydrich zašel ještě dál a vyhubil „vězně“ plynem Cyklon B.

Povahu a rozsah jeho zla prostě nelze vymezit.

V textu knihy Primo Leviho Je-li toto člověk je proslulé místo, kde autor vypráví, jak sáhl po rampouchu, aby utišil hroznou žízeň, a dozorce koncentračního tábora mu ho vyrazil z rukou. Když se Levi zeptá univerzální otázkou holokaustu „Warum?“ – „Proč?“, odpoví mu dozorce „Hier gibt es kein warum!“ – „Tady není žádné proč!“

V systému vytvořeném a realizovaném snahami nepochopitelně zlého génia, není na „Proč?“ milionů obětí jiné odpovědi než Reinhard Heydrich.

Úvod: katova žena

„Myslím, že i když to je velmi obtížné, staří nacionální socialisté by měli být začleněni do celku historie.“

lina von osten-heydrichová

Tato kniha poskytuje důkladný pohled na politické a společenské působení jedné z historicky nejznámějších, nejobávanějších a nejméně pochopených organizací, nacistické SS, což je zkratka pro Schutzstaffel – ochranný oddíl. Její příběh se zaměřuje na dvě osoby, které byly obě členy nacistické strany. Jednou z nich je Reinhard Heydrich, jenž jako hlavní pomocník vůdce SS Heinricha Himmlera zaujímal ve velení SS druhé místo, byl zřejmě pozoruhodným člověkem a byl zodpovědný za neméně pozoruhodnou spoustu utrpení. Druhá osoba, Heydrichova žena Lina, představovala druhou stranu nacistické mince, tichého stoupence vedení. Nebyla za nic „zodpovědná“, kromě toho, že svému manželovi vytvářela domov a snažila se ho všemožně podporovat.

Jejich příběhy se prolínají, rozcházejí a opět sbližují. Některé věci sdíleli; ve více ohledech byly jejich životy paralelní, ale sotva se dotýkaly. Reinhard Heydrich zemřel v roce 1942, Lina Heydrichová v roce 1985. Po většinu z dvaačtyřiceti let po Reinhardově smrti se snažila vyrovnat se s tím, co dělal její manžel o téměř dvě generace dříve.

Svět jako celek se samozřejmě také stále pokouší vyrovnat se s tím, co její manžel udělal, a to zpravidla pomocí pohodlných stereotypů, které nás málo poučí a obvykle nám brání dozvědět se cokoli dalšího. V Reinhardu a Lině Heydrichových si podávají ruce a dál žijí dvě naše nejrozšířenější představy – fanatického, jako kámen tvrdého esesáckého netvora a „obyčejného“ přívržence, který se ochable podvoluje diktátu zlého režimu. Ale stejně jako je tomu u jiných skutečných lidí, máme se mimo jiné dozvědět, že nic není tak jednoduché, jak by se podle klišé mohlo zdát.

Historie, kterou tato kniha líčí, je věnována především Reinhardu Heydrichovi – jeho pozoruhodnému vzestupu téměř z ničeho a jeho náhlému pádu z vysokého místa. To, jak jsem ho objevila, začalo mým ohromením, s nímž jsem vnímala holokaust, jeho nepochopitelné statistiky, rasový fanatismus, z něhož vycházel, koncentrační tábory, SS a gestapo (neboli tajnou státní policii) a nakonec i místa a lidi, kteří s tím byli spjati.

Když jsem na počátku šedesátých let minulého století studovala na Kalifornské univerzitě v Berkeley a četla o sociálních změnách a vedení organizací, zařadila jsem si na seznam četby knihu o historii SS. Méně jsem se zaměřovala na oběti nacistického Německa a více na způsob, jakým utlačovatelé organizovali svou činnost, na to, co by sociologové mohli nazvat „integrace, adaptace, dosahování cílů a zachovávání vzorců“ – což bylo stejně vzdáleno utrpení lidí jako žargon sociologie od jazyka každodenního života.

Z tohoto pohledu je jednotlivec důležitý pouze tehdy, když zaujímá klíčovou pozici, kde se sbíhá mnoho vláken sociální sítě. Když jsem četla o SS, s překvapením jsem zjistila, že muž s pistolí, který přijímal vězně v táboře a který měl moc nad životem a smrtí, nezaujímal klíčovou pozici v sociologickém smyslu; ve skutečnosti se nacházel na nejnižší příčce obrovské hierarchie SS. On a jeho oběti se společně dostali na konec řady.

Jak zjistili vůdčí činitelé byrokracie SS, k tomu, aby člověka přiměli k účasti na masovém vraždění, je obvykle zapotřebí silný nátlak, a proto zřejmě vyhledávali slabé a zoufalé lidi. Obergruppenführer SS Theodor „papá“ Eicke, který vytvářel výcvikové programy pro útvary smrtihlavů, byl kdysi hospitalizován pro duševní chorobu; velitel Osvětimi byl vězněn za vraždu.

Franz Stangl, velitel táborů smrti Sobibor a Treblinka, prošel možná typičtější kariérou. Byl policejním úředníkem v Rakousku, vzbudil nespokojenost svého šéfa a jako východisko ze situace přijal službu v „experimentálním“ programu eutanazie. To bylo v roce 1938 a Stanglova ochota podílet se na zabití 100 000 tělesně a mentálně postižených Němců byla jistě někde zaevidována. V roce 1942 byl spolu s řadou svých kolegů z předchozího „programu“ poslán do Sobiboru. Stangl se však v roce 1938 zdráhal; když v roce 1942 zjistil, jaké má být jeho zařazení, ihned požádal o přeložení. Dostal mnoho příslibů, ale žádný zpáteční lístek. Týden co týden posílal Stangl naléhavé žádosti různým vyšším vedoucím SS, pořád však zůstával na svém místě.

Po válce v jednom rozhovoru řekl, že k jeho metodám, jak se vyrovnat se svým vnitřním konfliktem, patřilo vyhýbat se co nejvíc místům, kde docházelo k vyvražďování. To nebylo tak obtížné, jak by se mohlo zdát. Organizace SS se snažila zařídit, jak jen to bylo možné, aby skutečnou špinavou práci vykonávali sami vězni, nebo pokud to nešlo, dozorci v uniformách SS, pocházející z okupovaných zemí. Z pohledu SS nebyl ideálním dozorcem ve vyhlazovacím táboře Němec, ale „podřadný“ cizinec, někdo, kdo se s většinou vězňů ani nedokázal domluvit a kdo se sám bál o vlastní život. Mnozí dozorci hodně pili, když mohli, a ani vyšší táborové hodnosti nebyly vzorem sebekázně. Když Stangl vysvětloval, jak se snažil umrtvit své svědomí, přiznal: „Každý večer jsem si bral k posteli velkou sklenici kořalky a pil jsem.“

Heinrich Himmler, reichsführer, tedy říšský vůdce SS, často pronášel projevy oslavující „odvahu“ a „oběti“ mužů, jako byl Stangl, ale těmto „statečným“ velitelům táborů věnoval poměrně málo času. Nejzářivější hvězdy v hierarchii organizace byly obvykle důmyslnější, uhlazenější a mnohem vypočítavější. Pokud šlo o tábory, následovaly Himmlerova příkladu. Bylo v pořádku doprovázet ho při některé z jeho krátkých návštěv vybraných míst (která byla pro jeho příjezd nutně vyšperkována, protože všichni věděli, že pohled na krev dělá Himmlerovi zle), ale jen blázen by se zapojil do provozu těchto míst.

Skuteční vůdci SS seděli celý den za psacími stoly, nechávali se vozit limuzínami, chodili na elegantní večeře v nablýskaných uniformách. A tak se mohlo stát, že Adolf Eichmann, „dodavatel“ vyhlazovacích táborů, který se vždycky chtěl stát jedním z těchto skutečných vůdců, mohl v roce 1961 sedět ve své neprůstřelné kabině v Jeruzalémě a vyjadřovat údiv nad tím, že je považován za obyčejného vraha. Stále znovu ujišťoval, že on osobně nikdy nikoho nezabil, nenařídil ničí zabití ani nedržel v ruce zbraň.

Zdá se, že od muže na železniční rampě až po muže ve skleněné budce se nikdo necítil za nic odpovědný.

Nadřízeným důstojníkem Adolfa Eichmanna, mužem, kterému se tolik snažil zavděčit, byl Reinhard Heydrich; a s Heydrichem se konečně dostáváme k někomu, kdo měl postavení a odpovědnost srovnatelné s jeho strašlivou mocí. Heydrich byl oficiálním strážcem nové morálky. Jeho kariéru ani osobnost nelze označit za banální; u jeho stolu se skutečně sešlo tolik společensky významných prvků, že ho jeden historik označil za „symbol a snad přímo reprezentativní postavu třetí říše na vrcholu její vnitřní i vnější moci“.

Snadno pochopíme, proč tomu tak bylo: jestli někdy někdo opravdu chladnokrevně zabíjel, byl to Reinhard Heydrich; jestli někdo někdy žil svůj život s bezohlednou, téměř démonickou intenzitou, byl to také Heydrich. To je látka legendy a noční můry, filozofické spekulace a psychologického braku, podřadných filmů a velkého dramatu – a bohužel i těch nejzávažnějších historických důsledků.

To, co víme o SS a jejích příslušnících, pochází převážně z prací historiků, novinářů, politických filozofů – a šiřitelů toho, co by dalo laskavě označit za škvár. Když jsem četla o Heydrichovi a také o obskurních příbězích a spekulacích, které kolem něj vždycky kolovaly (a stále kolují), napadlo mě, že by se někdo se vzděláním v sociologii měl pokusit o studii, která by analyzovala jeho úlohu jako „technologa moci“ a zároveň se snažila pochopit, jak se jako člověk mohl stát tak nelidským.

Bohužel jsem se asi neměla divit, když jsem zjistila, že muž, který je symbolem všeho, co si představujeme pod pojmem „nacista“, byl zároveň nejzáhadnějším z nacistických vůdců. Jednotlivé Heydrichovy činy se zdají tak jasné, tak zřejmé jako bodnutí nože, ale člověk sám má tendenci se rozostřovat a unikat našemu pochopení.

Každá snaha popsat i ty nejvýznamnější události nebo nejdůležitější vztahy jeho života se stává složitým historickým problémem. Od jeho rodinného původu přes jeho skutečné názory na Adolfa Hitlera, na Heinricha Himmlera nebo na holokaust až po důvody, proč zemřel v Praze; od kolébky až po hrob zůstává Heydrich kontroverzní postavou. A to naneštěstí usnadňuje všem ostatním návrat k pohodlnému, konvenčnímu stereotypu nacistických vůdců, kteří, jak říkal George Orwell, „myslí v heslech a mluví kulkami".

Reinhard Heydrich bude v této knize mluvit i slovy, ale čtenář by měl vzít na vědomí, že jeho hlas přichází z velké dálky a na lince jsou občas poruchy. Jako většina mladých mužů, kteří náhle zemřou uprostřed války, neměl čas napsat své paměti. A Heydrich si na rozdíl od Himmlera nevedl deník a psal jen málo dopisů. Většina našich poznatků o jeho chování vychází ze svědectví mužů, kteří byli natolik chytří, že přežili válku i procesy s válečnými zločinci, které po ní následovaly. Takoví profesionálové v přežití najdou své uplatnění, ale jako historikové obvykle chybují.

Kromě toho jsou zde roztroušené dokumenty, jež zůstaly po snahách nacistů zničit na poslední chvíli usvědčující dokumenty. Heydrich v nich hovoří jako vysoký vládní úředník, vydává rozkazy nebo analyzuje znepokojivé situace, často to však jsou záznamy, které napsal někdo jiný, a tak nám poskytují argumenty a pohled na politiku, ale málo autentických vyjádření. Poté, co se stal zastupujícím říšským protektorem Čech a Moravy, pronášel formální projevy ke svým novým poddaným i ke svým podřízeným, ale ty se týkají jen posledních osmi měsíců jeho života a pouze veřejné oblasti.

A tak se stalo, že pro podrobnosti z jeho osobního života mnoho badatelů nakonec směřovalo na stejné místo, na malý větrný ostrov Fehmarn v Baltském moři mezi Dánskem a Šlesvickem-Holštýnskem, kde Heydrichova manželka prožila dětství a kam se v roce 1945 vrátila.

Manželky bývalých nacistických vůdců, zejména hlavních válečných zločinců, většinou neposkytovaly rozhovory a obvykle žily v nejhlubším ústraní obklopeny kordonem bdělých rodinných příslušníků. Lina Heydrichová však nikdy nebyla tak docela jako ostatní manželky nacistů. Po smrti svého manžela v roce 1942 se rozhodla zůstat v Čechách a ze svého dvaatřicetipokojového venkovského zámku vedla tak aktivní život, až ji Himmler (který si přisvojil úlohu jejího zákonného zástupce) pokáral za to, že byla čímsi nepředstavitelným, „politizující vdovou“.

Po válce a divokém dobrodružném útěku před postupujícími spojeneckými armádami se paní Heydrichová opět usadila se svými dětmi na Fehmarnu a objevila se až na počátku šedesátých let, kdy se snažila uplatnit nárok na důchod. Na něj měly podle západoněmeckých zákonů nárok vdovy po vojácích „padlých v boji“. Její soudní spor se dostal na titulní stránky novin, když soud rozhodl, že nikdo, kdo „měl prospěch“ z nacistického režimu, nemůže vznášet na takový důchod nárok. Poté začala vdova po „katovi Heydrichovi“ příležitostně poskytovat rozhovory historikům, novinářům a sběratelům válečných dokumentů. V roce 1976 vydala vlastní knihu vzpomínek Život s válečným zločincem (tohoto záměrně ironického názvu později litovala, když mnozí žádnou ironii nepostřehli, protože kdyby její manžel žil, byl by jako válečný zločinec souzen); a o několik let později, když německá televize vysílala televizní film Holocaust, vystoupila v televizním rozhovoru, aby odsoudila způsob, jakým byl její manžel, kterého hrál anglický herec David Warner, v tomto dramatu zobrazen.

Z toho všeho se dalo předpokládat, že rozhovor s Linou Heydrichovou bude asi něco takového jako poslouchat německou verzi propagandistického vysílání Tokijské růže1. Na sklonku roku 1974 jsem se s ní bez obtíží telefonicky spojila a získala její souhlas, že mě příjme k rozhovoru ve svém domě, kde vedla malý penzion. To bylo dva roky před vydáním jejích pamětí a deset let před její smrtí v roce 1985. Když jsem projížděla v pronajatém autě po jedné z Hitlerových dálnic Šlesvickem-Holštýnskem, kolem malebných vesnic a domů s doškovými střechami směrem k novému mostu na Fehmarn, očekávala jsem chladnou, ostražitou, tvrdou a fanatickou Valkýru – ale při tomto pátrání jsem ještě nikdy nenašla to, co jsem očekávala.

Když jsem za soumraku chladného a větrného dne dorazila k jejímu domu, nebyla to pro žádnou z nás příznivá chvíle. Nevěděla, že jsem vyčerpaná, protože jsem dopoledne měla již jedno interview v Hamburku, a já jsem si neuvědomila, že 4. června, kdy jsem přijela, bylo výročí smrti Reinharda Heydricha.

Můj manžel jel se mnou, upřímně řečeno jako jakýsi bodyguard, i když na rozdíl ode mne neuměl německy. Žena, která nás přivítala na příjezdové cestě před obdélným patrovým domem z bílých cihel, zřejmě plakala. Uvnitř mi nejdřív nabídla koňak a to první, co jsem udělala, bylo, že jsem ho přijala. Nervózně jsme seděli na květovaném gauči, zatímco paní Heydrichová vařila večeři v malé, skryté kuchyni, do které jsme nebyli pozváni.

Místnost, v níž jsme seděli a kde se konala má budoucí interview – po tomto prvním tři další v průběhu sedmi let –, by představovala poměrně prostorný obdélník, kdyby nebyla tak přeplněna nábytkem. Byly tu různé stoly, na nichž vždycky něco leželo – mísa s jablky, váza s kapradím – a také velká skříň z leštěného, vyřezávaného dřeva, starobylá námořnická truhla s ozdobným železným kováním, několik kousků růžového porcelánu ve výklenku ve zdi a další útulně působící nebo elegantní věci, které se během doby měnily. Naproti tomu jeden další předmět tam byl stále – bronzová posmrtná maska jejího zesnulého manžela.

Ta působila přinejmenším velitelsky. Nacisté toto ztělesnění Reinharda Heydricha natolik ctili, že v roce 1943 vydali pamětní poštovní známku s vyobrazením této posmrtné masky.

Hlava zářící v matném zlatavém kovu, se zavřenýma očima a slabým úsměvem připomínajícím sochy starověkých faraonů, vypadala doslova velkolepě. Působila znepokojivě, jako něco mimo tento svět, a zdála se v rozporu s okolní místností – snad mimo noční dobu.

Toho večera, kdy jsme přijeli, byl obývací pokoj paní Heydrichové osvětlen jen několika svíčkami na jídelním stole. Místnost se zdála temná a působila jaksi tísnivě. Měla jsem pocit, že jsem zabloudila do podvodní jeskyně, plné přeludů a stínů. Jediné, co jsem zprvu chtěla udělat, bylo odejít. Ale zůstali jsme pět hodin, usrkávali koňak, vyhýbali se úskalím skutečné výměny názorů a pečlivě se vyvarovali všeho, co by se dalo chápat jako formální otázka při interview. Mluvila jsem s ní německy, jazyk jsem se možná i díky otcovu původu naučila natolik dobře, že jsem se s ní dokázala docela obstojně domluvit. Náš rozhovor jsem nahrávala na magnetofonový pásek, abych si byla jistá, že jsem jí správně porozuměla.

Lina Mathilde von Osten Heydrich Manninen byla malá a trochu zaftig (to slovo se mi vybavilo jako dokonalý popis v této podobě z jidiš – „přitažlivě baculatá a šťavnatá“ – a na okamžik mě šokovalo svou ironií ve spojitosti s vdovou vůdčího antisemity). Vypadala trochu jako Simone Signoretová – v očích měla stejnou světáckou bystrost –, ale Lina mi připadala prostší a emocionálnější. Vcelku se zdálo, že vyjadřuje to, co v danou chvíli cítí. Dovedla vyprávět zemitými slovy důmyslné (často vtipné) historky a její gesta byla tak výmluvná, že se můj mlčenlivý bodyguard mohl cítit jako účastník našeho rozhovoru. Zajímala se o to, jak žijí ostatní lidé; zdálo se, že si není jista téměř ničím, kromě toho, co cítí (stále ještě) ke svému manželovi.

„S ,konečným řešením‘ neměl můj manžel nic společného,“ řekla Lina Heydrichová (1911–1985), vdova po Reinhardu Heydrichovi (1904–1942), v rozhovoru pro list The New York Times. „To se mu falešně připisovalo.“

Když jsme se konečně dostaly k tématu, kvůli kterému jsem za ní tak daleko jela, užila jsem nesprávné slovo pro vedení a místo Leitung jsem řekla leiterschaft (ve skutečnosti takové slovo neexistuje). Nebylo tedy divu, když myslela, že jsem řekla leidenschaft, což znamená vášeň.

„Ach, to je úžasné!“ řekla. „To je opravdu důležitá věc, aby se o ní psala kniha!“ A s usměvavou tváří tleskla rukama. Když jsem vysvětlila nedorozumění, položila ruce na stůl a podívala se na ně. „Samozřejmě,“ řekla velmi tiše, „vedení je také důležité.“

Při zpětném pohledu se zdá být spravedlivé říci, že snaha smířit tyto dvě beznadějně neslučitelné věci, lásku k manželovi a vědomí nenávistných důsledků jeho vůdcovství, byla velkým, neřešitelným dilematem života Liny Heydrichové. Při rozhovoru s ní jsem si uvědomila, že žena, jež žila s mužem, který nosil „zbraň“ takové účinnosti, byla sama zároveň původcem a obětí zkázy, nad kterou jsem sama žasla o tolik let dříve, když jsem jako dítě přemýšlela o troskách nacistického Německa. Ona byla také jedním z mála zúčastněných, kteří byli ochotni diskutovat o otázce, již jsem si kladla jako dítě – co si nacisté mysleli o tom, co dělali?

Dospěla jsem k názoru, že tato otázka je dnes důležitější, než byla v padesátých letech, kdy jsem byla dítětem.

Ale to, co pro mě bylo neobvyklou zkušeností s temnou stránkou života, se pro Linu Heydrichovou prolínalo s podstatou její každodenní existence, s těmi nejděsivějšími i nejvšednějšími osobními událostmi. Komentář, který mi poskytla, přivádí jejího proslulého, mýty opředeného manžela na zem – a přidává překvapivě ženský pohled (i když je, mírně řečeno, politicky nesprávný). A to, nutno podotknout, byla žena natolik světa znalá, že tančila valčíky s Rudolfem Hessem, přela se s Heinrichem Himmlerem, nevražila na Hermanna Göringa a pila archivní víno s Albertem Speerem.

Přesto byla její perspektiva výrazně omezená, ona a její manžel totiž nikdy nepatřili k Hitlerovu úzkému kruhu, kde by měla větší možnost naslouchat, když se mluvilo o ideologii a válečných událostech. A mimoto se ženám každopádně nedovolovala účast v nacistické politice.

Navíc bylo často obtížné udržet ji u témat, která dobře znala. „Je zmatená,“ řekl mi jeden z Heydrichových životopisců, než jsem se s ní poprvé setkala (ačkoli ji ve svých poznámkách pod čarou stále hojně citoval). „Musíte být velmi pozorná,“ řekl mi jiný badatel. „Začal jsem si skládat věci dohromady teprve až po čtyřech nebo pěti dnech, co jsem tam byl.“

Když i já jsem zůstala na Fehmarnu tak dlouho, nastalo při mých setkáních s paní Heydrichovou všelicos, od pláče až po hlasitý spor. Ale vlastně jsem byla vzácná ženská návštěvnice a možná jediná historička, která se zaměřovala stejně tak na její vlastní mínění jako na názory Reinharda Heydricha. Je zřejmé, že pro ni, stejně jako pro většinu z nás, byla cesta k pravdě řadou postupných přiblížení k cíli, jehož nebylo nikdy zcela dosaženo. Byla možná „zmatená“, nicméně velmi často se zdálo, že to pro ni mělo svůj účel. Nezjistila jsem ani tak zmatek, jako spíše sklon k posunu mezi vrstvami reality, spjatými s obrazem jejího manžela. Tyto projevy nestálosti odrážely její způsob, jak se vypořádat se složitou minulostí.

Nehledě na veškerou zmatenost jejích výroků vyjadřovala základní pohled ženy vytvářející Heydrichův domov. Byla to žena, která vychovávala jeho děti, která uchovávala jeho památku, která mu navždy zůstala oddaná, která mu dokonce pomohla v jeho začátcích. Ať už byl její život od toho jeho jakkoli vzdálený, vždycky tu byla, v dobrém i zlém.

I když jsme se s paní Heydrichovou téměř v ničem neshodly, v jedné věci jsme dosáhly naprostého vzájemného souhlasu: „Myslím,“ řekla, „že i když to je velmi obtížné, staří nacionální socialisté by měli být začleněni do celku historie. Neměli byste před nimi zavírat dveře. Vždyť se od nich můžete mnohému naučit, přinejmenším můžete zjistit, co byste neměli dělat, nemyslíte?“

Ano. Největším selháním nacistů bylo podle mého názoru odmítání nebo neschopnost uznávat souvislosti – mezi různými důsledky jejich vlastních činů, mezi jejich nároky a skutečností a mezi nimi a ostatními lidmi. Toto poslední opomenutí lze také označit za selhání empatie: prostě odmítali považovat pro ně nepohodlné nebo obtížné lidi – hlavně Židy – za lidské bytosti.

Zdá se mi, že tyto hříchy se netýkají pouze obyvatel Německa v letech 1933–1945. Stavět se k nacistům jako k těm, kteří jsou méně než lidmi, znamená opakovat odpornou chybu.

Uspořádání této knihy vychází z kategorií, které nejsou cizí ani univerzální zkušenosti, ani zkušenosti Reinharda a Liny Heydrichových: jsou tu kapitoly mimo jiné o lásce, cti, strachu, společenském životě a o sexu, stejně jako o moci, násilí, válce a smrti. Kdyby jejich životy byly pouze fikcí, vytvořily by vzrušující varovný příběh, jakousi báchorku spojující vášeň a hrůzu, tajemství a tragédii.

Ale protože jsou tyto děje skutečné, zaměřím se na historická témata i na působivé příběhy, na věci, o nichž může žena podat svědectví, a to jak ze své vlastní perspektivy, tak i mimo ni, na vzestup a pád mocného, bezohledného muže.

| ČÁST I |

ZAČÁTKY

1

Tvář nacionálního socialismu

„Postavení mého muže se vždycky přeceňuje. Stačí se podívat na jeho fotografie. Tam je vidět, kam skutečně patří, vždy na druhém místě.“

lina heydrichová

Za šera zasněženého úterního rána 20. ledna 1942 vcházel obergruppenführer SS Reinhard Tristan Eugen Heydrich sloupovou předsíní do vchodu honosné vily na adrese Am großen Wannsee 56–58 v blahobytné čtvrti Wannsee na jihozápadním okraji Berlína. Tam, v rezidenci s výhledem na větší ze dvou vodních ploch známých pod souhrnným názvem jezero Wannsee, čekalo na Heydricha čtrnáct mužů, aby se zúčastnili schůze, která později vešla ve známost jako konference ve Wannsee. Jejím záměrem bylo dospět ke „konečnému řešení“ židovské otázky.

Vzhledem k tomu, že masové vyvražďování Židů již začalo a vyhlazovací tábory se již stavěly, je skutečný účel této schůze stále předmětem odborných debat. Heydrichovo prominentní postavení jako předsedy schůze však bylo jednoznačné. V lednu 1942 zaujímal v nacistické hierarchii vrcholné mocenské postavení. Na schůzi přiletěl svým osobním letadlem z Prahy, kde již téměř čtyři měsíce zaujímal postavení zastupujícího říšského protektora Čech a Moravy. Zanedlouho měl převzít nacisty okupovanou Francii.

Reinhard Heydrich byl často popisován jako ztělesnění árijského ideálu: „vysoká, impozantní postava s širokým, neobvykle vysokým čelem a malýma neklidnýma očima, které byly lstivé jako zvířecí a měly podivuhodnou sílu“, jak napsal jeho zástupce v SS Walter Schellenberg, který dále poznamenal: „Jeho ruce byly štíhlé a trochu příliš dlouhé – vyvolávaly dojem pavoučích nohou.“

Heydrichova kariéra je často popisována jako „raketový vzestup“, možná proto, že na jejím konci jej usmrtil výbuch při atentátu, k němuž došlo tři měsíce po konferenci ve Wannsee. K zážehu rakety došlo v přítmí v létě 1931, když Heydrich, jemuž bylo dvacet sedm let, vstoupil do SS, nového elitního „ochranného oddílu“, v jehož čele stál Heinrich Himmler. Jeho úkolem bylo převzít zpravodajský materiál, který tvořila krabice od bot plná jmen Himmlerových nepřátel v nacistické straně.

V roce 1933 se Adolf Hitler dostal k moci a odměnil Himmlera funkcí šéfa bavorské politické policie, což nebylo příliš významné pověření. Himmler okamžitě jmenoval Heydricha svým asistentem. O třináct měsíců později získala formace SS kontrolu nad všemi útvary politické policie v Německu a sjednotila je do jedné organizace, gestapa, což byl zkrácený název Geheime Staatspolizei, tajné státní policie, s Heydrichem jako úřadujícím šéfem. Do roku 1934 se také jeho zpravodajská a protišpionážní síť bezpečnostní služby (Sicherheitsdienst – SD) stala oficiální tajnou službou nacistické strany – Nacionálněsocialistické německé dělnické strany (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiter Partei – NSDAP).

V roce 1936 převzal Heydrich vedení kriminální policie (Kriminalpolizei – Kripo). V roce 1939 sloučil tyto organizace spolu s dalšími čtyřmi složkami do Hlavního říšského bezpečnostního úřadu (Reichssicherheitshauptamt – RSHA), který podle odhadů zaměstnával 100 000 lidí.

Heydrichova vrchní moc nad bezpečnostní službou, kriminální policií, a dokonce i gestapem byla založena na jeho schopnostech ovládat a donucovat k různým věcem německé občany vlastního národa. To, co podle svých slov chtěl, nebylo nic menšího než „úplná a trvalá kontrola situace každého jednotlivce“.

V roce 1939 však Německo vstoupilo do války a odpovědnost za rasovou politiku začala přecházet od mašinerie nacistické propagandy do rukou již militarizované SS. V témže roce a znovu v roce 1941 dostal Heydrich pravomoc udělenou zcela jiným způsobem, totiž na základě „führerova rozkazu“, který obcházel všechny organizace, včetně jeho vlastní, a směřoval přímo od Hitlera k jednotlivým příjemcům jeho příkazů. Druhý führerův rozkaz Heydrichovi několika strohými slovy nařizoval, aby „provedl všechny nezbytné organizační, funkční a materiální přípravy k úplnému vyřešení židovské otázky v Evropě“. V roce 1939 to obvykle znamenalo deportaci; v době Heydrichovy smrti o tři roky později to již zcela jistě znamenalo vyhlazení. Reinhard Heydrich byl nacisty vybrán jako odpovědný úředník, jako muž s pověřením, který se postará o příchod muže se zbraní.

Heydrich (v popředí, v roce 1940) byl pověřen velením bezpečnostní policie, když Himmler oficiálně sloučil tuto formaci s bezpečnostní službou

Konečné řešení nebylo ani Heydrichovým výmyslem, ani za ně nenesl hlavní odpovědnost – jeho rozkazy přicházely od Hitlera, Himmlera nebo Göringa. Himmler sám řídil síť vyhlazovacích táborů, které byly rozesety ve východní Evropě, a Adolf Eichmann zařizoval takzvané „provozní detaily“. Heydrichova odbornost spočívala v převádění vágně formulovaných příkazů do uspořádaných, srozumitelných směrnic, které pak mohli ostatní úředníci zpracovávat samostatně. Jeden z jeho bývalých podřízených ho nazval „loutkovodičem třetí říše“ a dnes je často považován za předního nacistického „technologa moci“. Nejstrašnější zločin v moderních dějinách tak byl jen jedním z jeho mnohotvárných okruhů činnosti.

V září 1941 získal Heydrich ještě další moc, když byl jmenován zastupujícím říšským protektorem Čech a Moravy, jejichž území bylo jako strategické srdce rozbitého Československa začleněno do německé říše. Získal tak oficiální rezidenci na Pražském hradě a v této funkci předčil samotného Heinricha Himmlera. Vzhledem k rostoucí odpovědnosti, která mu byla svěřována (včetně zamýšleného vůdčího postavení v okupované Francii), lze o Heydrichovi věrohodně uvažovat jako o kandidátovi na Hitlerova nástupce.

A to zdaleka není celý příběh. Kromě nevyzpytatelnosti a marnotratné povahy měl Reinhard Heydrich vysokou inteligenci, fotografickou paměť, značné sportovní schopnosti, pozoruhodný fyzický vzhled, velké hudební nadání a fond fyzické energie, jíž se vyrovnal jen málokterý z jeho současníků. Lyžoval, plachtil, lovil a hrál tenis. Ráno jezdíval na koni s admirálem Wilhelmem Canarisem, který byl jako šéf vojenského zpravodajství jeho rivalem. Na housle hrál natolik dobře, že uvažoval, zda tak nemá nasměrovat svou kariéru; šermoval na takové úrovni, že vyhrával mezinárodní soutěže. Měl nespočet milostných afér, přesto se zdá, že choval hlubokou náklonnost ke své ženě, a je zřejmé, že ho milovala. Měli spolu čtyři zdravé, atraktivní děti.

Jako vysoce postavený správní úředník byl Heydrich zproštěn bojového nasazení, ale přesto se inkognito vydal do boje v uniformě luftwaffe, německého letectva. Ve volném čase se naučil pilotovat letadlo a absolvoval téměř stovku průzkumných letů, včetně jednoho, při němž bylo jeho letadlo sestřeleno a on se musel zraněný plazit nepřátelským územím. Získal Železný kříž.

Kolem roku 1943. Lina (horní řada uprostřed) s Heydrichovými dětmi: zleva Klaus (deset let), Lina (jeden rok), Silke (čtyři roky), Marte (jeden rok) a Heider (devět let). Ve věku deseti let se u chlapců očekávalo, že vstoupí do Hitlerjugend, zatímco dívky se učily propagandě ve Svazu německých dívek.

Zleva Silke, Klaus, Marte a Heider Heydrichovi. Rodinný dům ve francouzském stylu nedaleko Prahy patřil od roku 1909 židovskému cukrovarnickému průmyslníkovi Ferdinandu Blochovi-Bauerovi a jeho ženě Adele až do anexe Rakouska nacisty.

Koncem května 1942 byl Heydrich smrtelně zraněn bombou, vrženou na zadní část jeho otevřeného kabrioletu, ve kterém obvykle, a často jako tehdy bez doprovodu, projížděl ulicemi ovládnuté Prahy.

Reinhard Heydrich byl v Berlíně pohřben jako hrdina za neopominutelného doprovodu pohřebního pochodu z Wagnerovy opery Soumrak bohů (Götterdämmerung). Martin Bormann, Hitlerův zástupce v čele nacistické strany, a Heinrich Himmler pronesli emotivní oslavné řeči a krátký smuteční proslov měl sám Adolf Hitler. „Byl to jeden z nejlepších nacionálních socialistů,“ prohlásil führer, „jeden z nejsilnějších zastánců myšlenky německé říše.“

Führer také osobně vybral vhodný pomník Heydrichově památce – vyhlazení české vsi Lidice pro podezření ze spojení jejích obyvatel s atentátem. Později Hitler v poznámce ke svému doprovodu roztřeseným hlasem zamumlal: „Heydrich… Byl to muž se železným srdcem.“ Již v samotný den pohřbu začala mytologizace hlavního nacistického kandidáta v roli kovového, nelidského supermana.

Žádná z Heydrichových rozmanitých vlastností však nebyla pro jeho vdovu, Linu von Osten Heydrichovou, jednoznačná. Vezměme si jako ukázkový příklad naše rozhovory o tom, jak se ona a její manžel jevili světu.

Lina sdělila, že se s Adolfem Hitlerem poprvé setkala v roce 1937, když doprovázela svého manžela na recepci v říšském kancléřství. Bylo to osm let poté, co sama vstoupila do nacistické strany, šest let poté, co Reinhard vstoupil do SS, a rok poté, co se stal šéfem tajné policie a bezpečnostní služby. Na samotnou recepci si už nevzpomínala, ale utkvělo jí v paměti, že führer při jejich přivítání „spontánně“ řekl: „To je ale hezký pár!“

Reinhard Heydrich byl vysoký, světlovlasý, modrooký a pohledný v drsně hranatém, vyzáblém stylu, jakého si nacisté cenili. Lina Heydrichová byla modrooká, světlovlasá, trochu přísná a trochu smutná, dokonalá germánská kráska své doby. Zdání klame. A přesto, jak se lépe seznámit s lidmi opředenými mýty než pozorovat jejich tváře, jimiž se představovali okolnímu světu.

Nacistické Německo bylo mezi moderními společnostmi jedinečné svou posedlostí ideální lidskou postavou; pro stejný zájem o dokonalou tělesnou stavbu by bylo třeba se vrátit k italské renesanci nebo do antického Řecka. Ve třetí říši Adolfa Hitlera byly umělecké výtvory vybírány podle toho, zda mohly plnit funkci archetypů pro takové náměty, jako jsou „vůdci“ a „stoupenci“, „muži a ženy v jejich základních povinnostech boje a plodnosti“ a především „ideální biologická forma“.

Umění bylo totiž spojeno s dosažením dalšího cíle, vytvořením rasově nesouměřitelné, zcela árijské říše, z jejíhož vyčištěného genofondu by vzešla bájná bytost, kterou nacističtí propagandisté nazývali „nový člověk“. (O „nové ženě“ se mluvilo méně, pravděpodobně proto, že jí přisouzená role byla již známá: ženy se měly starat o rozmnožování a zajišťovat domácí pohodlí, zatímco muži dělali vše ostatní.) Ale jaký přesně měl být nový muž?

Většina stranických vůdců byla příliš zaneprázdněna přípravou nejprve na moc a poté na válku, než aby se tímto problémem příliš zabývala, ale Heinrich Himmler, vůdce SS (kterou popsal jako „útvar německých mužů nordického ražení“), jím byl posedlý. Bylo docela snadné stanovit ideální fyzický model, na němž by se Himmlerovi takzvaní rasoví experti shodli. Jak to formuloval například Paul Schultze-Naumburg, umělec, který rovněž přednášel na téma fyziognomické rasové způsobilosti, dokonalý árijský prototyp by měl mít vysoké a ustupující čelo, výrazně vyčnívající nos, tenké rty, vystouplou bradu, světle šedé nebo modré oči (ty mohly být buď bledé, nebo tmavé) a zvlněné, jemné, světlé vlasy. Za žádoucí se považoval také dlouhý krk, vysoká postava s dlouhýma nohama, dlouhé štíhlé ruce, jasně patrná pánev a páteř zvedající se „vertikálně jako proud vody“.

Naneštěstí se tento ideál ne všude projevoval, chyběl zejména u vedení. Hitler to urovnával poukazem na dlouhodobý výhled. Tváří v tvář zjevné skutečnosti, že hlavní nacistické postavy – tlustý Göring, kulhavý Goebbels, neduživý, krátkozraký Himmler, a dokonce i sám Hitler se svou snědou vizáží – byly sotva odlity v nordickém kadlubu, mluvil führer o tom, že k vytvoření nového člověka bude třeba celých generací.

Himmler se s tím však nedokázal tak snadno srovnat. Jeho organizace SS měla být elitou, předvojem a symbolem budoucího nového řádu. Každý esesman měl být schopen sledovat svůj původ v teutonské rasové čistotě zpětně po dvě staletí a měl být zcela zdráv. Každý z nich měl být schopen projít přísnými testy fyzické zdatnosti, vidět bez brýlí a být vysoký aspoň 1,70 metru.

Ve skutečnosti se však většina esesmanů podobala více svému říšskému vůdci než jeho ideálu. Rok co rok se Himmler neúspěšně pokoušel splnit fyzické testy, které sám navrhl, až se konečně jeho důstojníci shodli, že výsledky zfalšují. A Himmler byl pak vždy nucen rozšířit stejnou toleranci na generalitu svých mužů.

Rasoví specialisté SS nakonec vypracovali tabulku geneticky přijatelných německých typů, kde se jen jeden z nich skutečně nazýval „nordický“. Zahrnovala takové kategorie jako „dinárský“ (tmavší než árijci) a „východní“ (obvykle Němci z Pobaltí). V rámci těchto typů existovala ještě větší škála tělesné stavby, počínaje „ideální“ a konče „deformovanou“, která samozřejmě nebyla přijatelná. V přechodných kategoriích však „dobré držení těla“ a žádoucí osobní vlastnosti mohly převážit nad fyzickými nedostatky. Vznikl tak prostor pro výjimky, pro výběr mezi vlastnostmi a pro poněkud zmatené přizpůsobení se staré, zažité realitě, že „dobrého“ člověka (ať už je definován jakkoli) je těžké najít.

Navzdory mnoha kompromisům Himmler nikdy nepřekonal své rané přesvědčení, že světlovlasost je nejlepší. To ho někdy přivádělo až do krajnosti tragického šílenství. Při jedné z pravidelných inspekcí koncentračních táborů spatřil Himmler světlovlasého a modrookého muže se žlutým trojúhelníkem označujícím Žida. V domnění, že došlo k omylu, se říšský vůdce zeptal, zda je skutečně Žid. „Ano,“ odpověděl vězeň s velkolepou odvahou. „Pak vám nemohu pomoci,“ řekl Himmler smutně a odešel. Při jiné příležitosti potkal na ulici impozantně vypadajícího světlovlasého esesmana a na místě ho povýšil. (Později se ukázalo, že je to pasák, a musel být propuštěn.)

Do budoucna však Himmler hodlal provádět nábor především z řad dětí svých vlastních esesmanů. Žádný příslušník jeho elitní gardy se nemohl oženit bez získání povolení, což byl náročný proces, při němž musela žena splnit atletický test, podrobit se lékařské prohlídce a kromě povinného dokladu o árijském původu předložit i svou fotografii v plavkách. Fotografie potenciálních manželek si prohlížel sám říšský vůdce: „Prohlížel jsem si fotografie všech a ptal jsem se sám sebe, vidím-li příměs cizí krve“.

Musel toho vidět hodně, protože v letech 1932 až 1940 bylo podáno 106 304 žádostí o uzavření manželství, ale pouze 7518 z nich bylo uznáno za zcela vyhovující. Ze zbývajícího počtu žádostí jich 40 388 obdrželo „prozatímní schválení pro nedostatek dokumentace“.

Ať už jsou však skuteční lidé jakkoli nepoddajní, v umění je možné všechno. Oficiální portréty a reprezentativní fotografie vůdců, stejně jako líbivé masově vyráběné obrázky dokonalých, nordických stoupenců, zaplavovaly třetí říši. Co chybělo skutečnému světu, to poskytovala propaganda. Hitler často odměňoval zasloužilé podřízené svými fotografiemi a ty jako by udávaly trend. Na portrétech působil führer vždy jako v nadživotní velikosti, pózoval na pozadí vlajky nebo velké skupiny stromů, případně na koni a v brnění. Umělci se snažili zachytit „duchovní vyzařování“, onen nezbytný závan krve a železa, který prozrazoval skutečného vůdce a který obvykle znamenal, že Göring, Hess a další byli zobrazováni s pohledem upřeným mimo nebo vzhůru, odhodlaně obráceným k budoucnosti.

Uvnitř SS, a zejména na stěnách velkého labyrintu byrokratických úřadů, které měla pod kontrolou, převládal jiný styl portrétování. Hitler jednou řekl, že chce vychovat mládež, před níž se „svět bude třást strachy“. Nesmělo na ní být „nic slabého a něžného. Její oči musí opět zářit svobodou a nádherou dravé šelmy“. Snad u vědomí své role jakožto nástroje hrůzy byli důstojníci SS obvykle oslavováni prostřednictvím oficiálních fotografií: byli na nich oblečeni do nejimpozantnějších uniforem, pod čepicí smrtihlavů se rýsoval pochmurný a neúprosný pohled.

Existuje známá fotografie Himmlera s Reinhardem Heydrichem ze dne, kdy nacisté zahájili vynucený anšlus Rakouska k Německu. Bylo to 12. března 1938 a muselo být chladné počasí: oba muži mají na sobě dlouhé vojenské kabáty a rozhodným krokem kráčejí v naleštěných černých botách. Himmler kráčí kousek před svým zástupcem, trochu se k němu ohlíží, mluví, usmívá se. Heydrich však hledí přímo do kamery a neusmívá se. Vypadá neklidně, dravě, připraven vyrazit vpřed při sebemenším šustnutí v podrostu. Vypadá vlastně jako vlk v parádní uniformě; to, o co se Himmler vždy snažil a čeho se mu nedařilo dosáhnout, přišlo Reinhardu Heydrichovi přirozené.

Málokdo si při setkání se zakladatelem bezpečnostní služby SS mohl ještě klást otázku, co se myslí „novým člověkem“: zdá se, jako by vyskočil, dokonale zformovaný, přímo ze stránek knihy Schultze-Naumburga o árijské fyziognomii. Ostatně, jak pravil jeden spisovatel: „Kdyby se nacionální socialismus podíval do zrcadla, zíral by na něj Reinhard Heydrich.“

Heinrich Himmler jako říšský vůdce SS (vlevo, před hotelem ve Vídni v roce 1938) najal Heydricha jako šéfa zpravodajské služby SS. Fyzicky byli oba naprostými protiklady: Himmler (1900–1945) se hrbil a působil měkce, zatímco Heydrich vyzařoval atletickou postavu a sexuální zdatnost.

Není pochyb o tom, že Heydrichova osobnost měla silný vliv na ty, kterým zkřížila cestu. Jeho vlastní lidé mu říkali „blonďatá bestie“, ačkoli jeden z jeho nejbližších spolupracovníků se domníval, že se spíše podobá Siegfriedovi a dalším klasickým wagnerovským hrdinům-bojovníkům. Nacistický policejní úředník vyšetřující atentát na Heydricha ho viděl krátce po jeho smrti a poznamenal, že výraz jeho tváře prozrazoval „zvrácenou krásu renesančního kardinála“. Jeden ze společníků při večeři vzpomínal na Heydrichovy „prerafaelistické, liliově bílé ruce, zformované k pomalému škrcení“.

Žádného nacistického vůdce, s výjimkou Hitlera, neobestíralo takové mračno nadsázek, a to jak pro, tak proti. Nejjednodušší výrazy, používané k popisu šéfa SD, jsou „ledově chladný“ a „jako leštěná ocel“. Heydrich byl také přirovnáván k pavoukovi, ke kočce, která si hraje se svými oběťmi, nebo ke hrotu meče. Historik Joachim Fest o něm činí závěr: „Svým luciferským chladem, amorálností a nenasytnou touhou po moci byl srovnatelný pouze s velkými zločinci renesance, spolu s nimiž byl přesvědčen o lidské všemohoucnosti.“

Jeden cynický pozorovatel, Wilhelm Höttl, který sloužil pod Heydrichem v SD, ho přirovnal k Cesaremu Borgiovi: „Oba muži,“ řekl, „byli prodchnuti stejným naprostým pohrdáním všemi etickými hodnotami, oba měli stejnou vášeň pro moc, stejnou chladnou inteligenci, stejnou frigiditu srdce, stejnou systematicky vypočítavou ctižádostivost, a dokonce i stejnou fyzickou krásu padlého anděla.“

Zdá se, že nováčci SS viděli tu lepší stránku. Jeden mladý kadet si všiml, že Heydrichovu fotografii měli téměř všichni jeho kamarádi nalepenou na skříňkách, a dodal: „Bylo ho mnohem víc než reichsführera.“

Heydrichovo vystupování v záři reflektorů však bylo jeho nadřízenými pečlivě vypočítáno tak, aby začínalo tam, kde Himmlerovo končilo, v „soukromém“ světě sportovních výkonů, kde oficiální tituly mohly být považovány za druhořadé. Byl to Himmler, kdo procházel s Hitlerem dlouhými řadami mlčících vojáků při Říšském stranickém dni cti v Norimberku, zatímco Heydrich se ukazoval jako člen oceněného německého šermířského týmu nebo jako vůdce každoročního trasového pochodu SS.

Je možno tušit, že Heydrichova nápadná fyzická způsobilost ovlivnila možná nejzásadnějším způsobem jeho kariéru v SS hned na jejím počátku, v den, kdy se poprvé setkal s Heinrichem Himmlerem, 14. června 1931. Ani jeden z nich nikdy veřejně nemluvil o tomto setkání, které bylo rozhodující pro vývoj SS, a tedy i pro osudy milionů lidí. Ví se jen, že po rozhovoru, který trval necelou hodinu, Himmler impulzivně nabídl svému vysokému světlovlasému hostu místo šéfa zpravodajství SS, a zdá se pravděpodobné, že ho silně ovlivnilo už jen to, jak by Heydrich vypadal v nové uniformě.

Heydrich také nebyl tím, čím se zdál být, ale i když nacisté oficiálně neoceňovali ty ostatní vlastnosti, které měl, přesto je docela nutně potřebovali. V režimu, který vyzdvihoval hrubou sílu nad rozum, oddanost dogmatům nad technické dovednosti a „velkou lež“ nad hledání pravdy, si Heydrich cenil jiných vlastností. Své pomocníky si vybíral podle jejich inteligence, oceňoval technické znalosti, prosazoval muže známé svým pragmatickým cynismem a trval na faktické přesnosti.

„Nezáleží na tom, co se stane,“ říkal svým podřízeným, „pokud o tom víte, ale musíte o tom vědět.“ K čemu by koneckonců bylo vydírání, když si špatně vyložíte fakta? A jak se můžete hlásit k odpovědnosti za bezpečnost vůdce a pak SS a pak strany a pak říše, když nevíte, co se vlastně děje? Na rozdíl od Himmlera se Heydrich nenechal zmást zdáním.

Někdy poté, co Heydrich v roce 1939 vytvořil Hlavní úřad říšské bezpečnosti, vystoupil ze svého oficiálního přítmí a zapózoval pro portrét, který SS v roce 1941 vystavila v Domě německého umění v Mnichově. Po umělecké stránce není olejomalba od Josefa Vietzeho, německého umělce ze Sudet, nijak výjimečná, pokud ovšem nechceme, stejně jako nacisté, posuzovat umění pouze podle toho, jak mělo působit. I jako reprodukce je portrét působivý a dokonale odráží Heydrichovu dvojí roli: ztělesnění fantastického stereotypu severského válečníka-hrdiny a chmurně realistického šéfa rozsáhlé a zlovolné byrokracie.

Obraz má některé znaky a veškerou vytříbenou vypočítavost pozdně renesančních obrazů takových postav, jako byl Machiavelli nebo papežové z rodu Borgiů. Mladý vůdce RSHA je zobrazen vsedě, ve stinném prostředí, jímž je nepochybně vládní kancelář. A tvář nacionálního socialismu se nedívá kamsi do dálky, ale přímo na diváka. Pohled na ni je znepokojivý.

Projednou nacistický umělec necítil potřebu lichotit a Vietze namaloval hlavu svého objektu ze záměrně zkreslujícího úhlu, z tříčtvrtečního pohledu, který zdůrazňuje tvrdší lomy obličeje, vystupující linii vysokého čela, vyčnívající kosti nosu. Heydrichovy jemné světlé vlasy se ztrácejí ve stínech. Je to tvář, jak by ji mohl zkonstruovat architekt, samé protínající se úhly a plochy, z nichž prosvítají obrysy lebky.

Na Heydrichově portrétu, olejomalbě Josefa Vietzeho z roku 1940, je vlevo umístěna kopie sošky „Šermíř“ sochaře Ottmara Obermaiera. Tuto kopii, která připomínala, že se Heydrich stal roku 1937 mistrem Německa v šermu, zhotovili vězňové tábora v Dachau.

Oči Reinharda Heydricha byly poměrně malé a posazené trochu příliš blízko u sebe a dalo by se očekávat, že budou zastíněny množstvím skladebných detailů, ale tak to zde nefunguje. Místo toho se jeho tvář stává jakýmsi gotickým rámcem, který má umožnit očím, aby vyslaly své poselství vnějšímu světu.

V kontrastu s Heydrichovými mírně vzhůru ohrnutými rty se v jeho očích mísí dva prvky, které se obvykle nepovažují za slučitelné – chladné uvažování a nezastřené pohrdání, blížící se téměř úšklebku.

S podobným výrazem se člověk občas setkává i v demokracii na tvářích správních úředníků, od nichž něco potřebuje, ale kteří cítí, že potřeba není oboustranná. Heydrichův mrazivý pohled se však obvyklé verzi nepodobá o nic víc než řadový referent velkému inkvizitorovi. Každý prvek naléhavé ikonografie obrazu, na níž se nepochybně podílel i sám Heydrich, jako by měl zdůraznit jeho osobní žebříček hodnot. Šéf říšské bezpečnosti se rozhodl, že se nenechá vymalovat v černé uniformě SS se stříbrnými prvky, ale v pracovní uniformě barvy polní šedi, tedy v uniformě příslušníka SD, jediné stranické agentury, která patřila jen jemu. Uniforma je ověšena několika odznaky a vyznamenáními, ale nic nenaznačuje, že by řídil (v Himmlerově zastoupení) tajnou státní policii. Matně, velmi matně je na části jeho pravého ramene, splývající se stinným pozadím, zobrazen neurčitý vzor, který pravděpodobně představuje „čestný prýmek starých bojovníků“ ve tvaru písmene V, který nosili jako čestný odznak nacisté vstoupivší do strany před nástupem Hitlera k moci. Heydrich se pro toto ocenění kvalifikoval jen taktak a dělal vše pro to, aby staré bojovníky odsunul do stínu.2

Vládce nad SD drží v pravé ruce poněkud pomačkaný list papíru a v lehce sevřených prstech ležérně zachycenou tužku. Takto by pravděpodobně vypadal před někým – možná podřízeným nebo podezřelým –, koho by předvolal do své kanceláře.

Když například převzala SS kontrolu nad gestapem, zdědila skupinu úředníků, kteří se k novým nacistickým pánům stavěli většinou nepřátelsky. Poté, co Heydrich prošel jejich záznamy, rozhodl se ponechat si téměř všechny, kteří souhlasili se spoluprací. Policejní úředníci byli jeden po druhém předvoláváni k pohovoru. Jeden z nich, Franz Josef Huber, jehož jméno bylo stejné jako jméno přinejmenším jednoho dalšího příslušníka, vzpomínal na své překvapení, když se ocitl před Heydrichem, který klidně seděl za svým stolem a v ruce držel list papíru.

Tento Huber byl význačným antinacistou a očekával propuštění nebo uvěznění. Místo toho jeho protějšek ukázal na papír, který obsahoval seznam jmen, mezi nimiž bylo zřejmě i Huberovo. U některých jmen vyznačovalo zatržení politickou spolehlivost, u jiných byla malá nula. Heydrich zvedl tužku a podržel ji nad jmény. „Který Huber jste vy?“ zeptal se. Říkat víc nepotřeboval. Huber věděl, že když Heydrich klade otázku, na kterou dobře zná odpověď, říká tím, že je mu to jedno. Mohl Hubera využít, navzdory jeho pochybné minulosti.

Proměnlivost, kterou tužka naznačuje, může být docela hrozivá. Vše, co je, lze změnit; vše, co vzniklo, je možno vymazat.

Někdy však tužka nestačí. Na Vietzeho portrétu stojí na samém okraji nad Heydrichovou pravou rukou předmět, který má jiný význam. Je to malá soška muže v šermířském obleku, jehož pravá ruka spočívá na ladně ohnutém fleretu. Světlo na tuto sošku svítí tak silně, že je téměř vybělená: jen Heydrichovo čelo, límec košile a ruce a části papíru v jeho ruce jsou stejně jasně osvětleny.

Když oči sledují nutkavou linii od sošky k papíru a k Heydrichovu arogantnímu, vyzývavému pohledu, nelze přehlédnout symbolické poselství Vietzeho díla. Je to portrét muže, který se nikdy nebude muset rozhodovat, zda je pero mocnější než meč, protože může využít obojí. Tatáž ruka, která píše udavačský dopis, může zvednout katovu zbraň. Obraz je skutečnou ikonou policejního státu k uctění totalitní moci: jaká je, jaké to je ji mít a – což je nejúčinnější – jaké to je střetnout se s ní.

Když jsem se o Vietzeho portrétu zmínila paní Heydrichové při své první návštěvě v jejím penzionu na Fehmarnu, byla odmítavá. Samozřejmě si ho pamatovala, jako každý. „Ano,“ řekla, „nějak k tomu došlo v Praze. Vietze byl Pražan. Na tom obraze toho moc nenacházím.“

Moc toho v něm nelze najít! Možná Vietze namaloval několik obrazů a nemluvíme o tom samém.

„Myslíte ten s tím šermířem?“ Zeptala jsem se.

„Ten šermíř je Schulder, velmi dobrý šermíř šavlí v SS jménem Schulder. Byla to velmi elegantní postava. A zhotovila se sádrová soška, měli jsme ji doma, byla opravdu krásná. A Vietze měl tuhle sošku v popředí […].Ale já jsem zjistila, že Vietze toho moc neumí.“

„A přitom váš manžel vypadá tak… nordicky na tom obrázku.“

Dlouho mlčela. Možná jsem použila nesprávné slovo. Byla jsem koneckonců dítě nepřítele. A už jsem poznala, že jí nic neposlouží lépe než dlouhá pauza, která nás má upomenout na válku a krev, názory, zkušenosti, věk a kulturu, které jsem nezažila.

„Vypadá velmi nordicky,“ zopakovala jsem. (Lepší hloupost než nic.)

„Ano, ale má velmi zvláštní výraz ve tváři. To není on.“

Nebylo to však tak, že bychom se ve věci symboliky Vietzeho obrazu ve skutečnosti neshodly. Věděla přesně, jakou hrozbu obraz představuje: „Postavení mého muže se vždycky přeceňuje. Stačí se podívat na jeho fotografie. Tam je vidět, kam skutečně patří, vždy na druhém místě.“

Ve vyprávění Liny Heydrichové o deseti a půl letech strávených s Reinhardem se zdá, že černá nit moci v tkanině jeho kariéry ji posedla a že je tím, co by nejraději vytrhla a čeho by se ráda zbavila. Mluvila o vraždách (i když to tak obvykle nenazývala), ale Lina Heydrichová se chovala, jako by její manžel přece jen neměl ve skutečnosti tolik moci.

A mimochodem, ona nad ním neměla vůbec žádnou.

Zeptala jsem se jí: „Snažila jste se někdy, vůbec někdy ovlivnit rozhodování svého manžela?“

„Ale ne. Můj manžel nestrpěl žádné zásahy do služební sféry. Kdybych se mu pokusila cokoli navrhnout, řekl by: ,Vrať se ke své kuchyňské kredenci!‘“

Získat vyjádření vdovy po Heydrichovi, pokud jde o umění a její vlastní zpodobení na obraze, bylo ještě těžší. Její konverzační styl vystihuje něco, o čem jsem se dozvěděla, že to říkával Reinhard Heydrich. Když nemohl dosáhnout nějakého svého cíle přímou cestou, radil svým mužům: „Najděte si nějaká zadní vrátka!“

Lina von Ostenová uměla najít mnoho zadních vrátek. A tak se stalo, že když jsme spolu dál hovořily o umění a umělcích, přízrak moci, který se při naší diskusi o Vietzeho malbě snažila vyhodit předními dveřmi, se tiše vplížil zadními. Nebyla to však ta divoká imperiální síla, kterou jsme viděly ve tváři šéfa říšské bezpečnosti (podle toho, jestli se na něj dívala ona, nebo já). Byl to jiný fenomén, zahrnující jemné ovlivňování stejně jako holou sílu, zahrnující zmařenou moc stejně jako projevenou moc a zahrnující ženskou formu moci stejně jako mužskou. V umění je místo pro všechno.

Wolfgang Willrich byl jedním z nejznámějších umělců nacistického Německa, především proto, že jeho pastelově zbarvené portréty rozvážných, téměř stejných, světlovlasých árijců se daly tak dobře reprodukovat v časopisech, na plakátech, pohlednicích a na stránkách oficiálních novin SS Das schwarze Korps. Willrich byl chráněncem Walthera Darrého, zastánce mlhavé eugenické teorie, který byl rovněž přítelem Heinricha Himmlera. Stejně jako oni ztotožňoval Willrich spásu s obnovením rasového ideálu.

V roce 1936 byl jmenován členem zvláštní komise, jejímž úkolem bylo projít všechna významná německá muzea a zabavit sbírkové objekty „degenerovaného“ umění, jako byla díla Němců Georga Grosze, Paula Kleea nebo Williho Baumeistera a takových cizích umělců, jako byli Pablo Picasso, Piet Mondrian, Marc Chagall a Vasilij Kandinskij. Willrich se rozhodl využít příležitosti, aby při svých cestách po celém území říše maloval, a jako náměty si volil příklady rasově čistých Němců ze všech regionů. Někdy v roce 1936 namaloval několik obrazů Liny Heydrichové. Výsledek nepotěšil jejího manžela o nic víc, než jak jí se líbil jeho portrét.

Ve složce MA 286 Ústavu pro soudobé dějiny v Mnichově se ve stohu shromážděných nacistických dokumentů nalézá reprodukce jednoho z nejpropracovanějších děl Wolfganga Willricha. Ve středu kompozice sedí plavovlasá žena s prostou, plnou tváří a shlíží na dítě, které jí saje z prsu. Od pasu nahoru je nahá. Vedle ní sedí pohledný světlovlasý muž. Tulí se k nim dvě děvčátka se lněnými vlasy a vepředu klečí dospívající chlapec. V pozadí, za velkou zlatou slunečnicí, je bíle omítnutá cihlová zeď podepřená robustními dřevěnými trámy, silnými jako mostní pilíře. Tvoří jakési Y se středním svislým dílem mezi dvěma rozvírajícími se „rameny“. Svou důkladností a mohutností se tento nosník také trochu podobá kříži, stejně jako seskupení matky a dítěte s uctivým mužským doprovodem připomíná konvenční zobrazení Svaté rodiny.

Árijská rodina, propagandistický obraz z let 1938–1939, představoval dokonalou nacistickou představu domova, ačkoli jeho autor Wolfgang Willrich byl známější svými pohlednicemi „vojáci Říše“. O vyobrazené kojící madoně se soudilo, že je nápadně podobná paní Heydrichové.

Žena na obraze je skutečně jakousi pohanskou madonou. Je to však také Lina Heydrichová? Je jen dobře, že Reinhard Heydrich může v tomto bodě mluvit sám za sebe, protože jeho žena s ním důrazně nesouhlasila.

V lednu 1937 se Heydrich pokusil zablokovat reprodukci tohoto obrazu jako předmětu masové kultury. Zřejmě předpokládal nejen to, že spoře oděná žena je jeho manželka, ale také to, že bude snadno rozpoznatelná. Zdá se, že Willrichův obraz přísné, plodné matky působil Himmlerovu zástupci nemalé potíže, a proto se dostal do spisů obvykle se týkajících mezinárodních intrik, boje proti ideologickým nepřátelům a udržování domácího pořádku. Šéf Hlavního úřadu říšské bezpečnosti si nehledě na to vše udělal čas a napsal Wolfgangu Willrichovi osobní dopis, který je zajímavý zčásti tím, jakou nejistotu prozrazuje.

Jako vždy šel Heydrich přímo k věci:

„Po dlouhém váhání jsem vám dovolil použít fotografii mé ženy bez uvedení jejího jména v jednom z článků, které jste připravil pro časopis Volk und Rasse. Když však toto číslo vyšlo, s údivem jsem zjistil, že jste obrázek mé ženy zneužil […] jako obrázek na obálce.

Víte přesně, jak moc jsem se zpočátku zveřejnění bránil, a pak jsem souhlasil jen za výše uvedených podmínek. Musím vyjádřit svou silnou nespokojenost a požádat Vás, abyste mi neprodleně poslal všechny reprodukce desek a obrázků mé rodiny, které dosud vlastníte. Hodlám podat příslušné hlášení říšskému vůdci SS.“

Reinhard Heydrich zřídkakdy přiznal váhání nebo údiv: „silná nespokojenost“ je sotva natolik silná, aby vystihla hněv, který musel pociťovat nad takovou zradou své důvěry. Přesto je jeho přístup k Willrichovi překvapivě mírný na muže, který byl známý tím, že svým nepřátelům vyhrožoval „hrobem“. Poznámka o podání zprávy Himmlerovi byla samozřejmě svého druhu výhrůžkou, ale byla také přiznáním, že Heydrich nemůže problém vyřešit sám.

„Můj manžel byl samotář,“ řekla mi jednou paní Heydrichová. „Nebyl to člověk, jak říkáte anglicky, pro teamwork (týmovou práci).“ Přesto musel tři měsíce zůstat stranou, zatímco jeho dopis s nepříjemnými osobními odhaleními obcházel různé kanceláře SS.

Mimo jiné se dostal na stůl šéfa Himmlerova štábu Karla Wolffa, možná největšího Heydrichova rivala v SS. Wolff souhlasil s tím, že Willrichovi zabrání v publikování dalších výtisků obrázku, ale zdá se, že příkaz byl na nějakou dobu odložen, protože „Herr Willrich byl na cestách“. Zdroje SS zřejmě nestačily na jeho vypátrání – přestože se v roce 1937 stal Wolfgang Willrich členem tohoto nacistického řádu.

Heydrichův dopis putoval dál k Richardu Hildebrandtovi, který byl v blízkém osobním vztahu s ním i s jeho ženou a rovněž zaujímal vysoké funkce v SS (později, v roce 1943, se stal šéfem Hlavního rasového a osídlovacího úřadu). Hildebrandt souhlasil s tím, že další zveřejnění zablokuje. Dne 8. dubna také poslal Himmlerovi dopis, v němž mu připomněl, že Willrich není skutečným obersturmführerem SS, ale že mu bylo pouze povoleno nosit uniformu výměnou za prokázání určitých služeb organizaci. Himmler vytvořil tuto novou kategorii „podporujících příslušníků, FM-SS“, takže pokud za ně byl někdo zodpovědný, byl to on. Hildebrandt svou zprávou Himmlerovi jen házel horký brambor zpět do klína říšskému vůdci.

Načež se Himmler, jak bylo jeho zvykem, na chvíli odmlčel. Nepochybně si rozladění svého podřízeného docela užíval. V předchozím roce ho Lina Heydrichová trápila natolik, že se snažil Heydricha přesvědčit, aby se se svou ženou rozvedl – a teď tu byla znovu a působila další potíže.

Přesto nakonec Himmler – protože věděl, že potřebuje Heydrichovu plnou podporu v boji o moc, který nyní nahradil staré parlamentní debaty – vyhověl prosbám svého podřízeného. Řetězec korespondence může končit žádostí Heydricha svému šéfovi: „Žádám Vás co nejposlušněji, abyste dal pokyn Rasovému a osídlovacímu úřadu, aby zakázal malíři Willrichovi publikovat a používat všechny jeho obrazy – které jistě nakonec vznikly pod záštitou RuSHA [Rasse- und Siedlungshauptamt] – bez výslovného povolení RuSHA.“

Cílem této písemnosti však nepochybně bylo formalizovat něco, co se již stalo: v nacistickém Německu úředníci často nejprve jednali a teprve později vyhotovovali dokumenty. Dalším dokladem je to, že se Heydrich vrátil ke svému obvyklému stylu míchání příkazů se zdvořilými žádostmi: v témže odstavci používá „dát pokyn“ a „zakázat“ a poněkud dotčeně trvá na určení odpovědnosti Rasového a osídlovacího úřadu. Ten krátký text připomíná tón nevrlého štábního důstojníka, který se snaží dostat svou jednotku do formy – až na slova „co nejposlušněji“, tak strategicky umístěná na začátku jakožto hlavní klíč, který otevírá všechny dveře.

Je pochopitelné, že Reinhard Heydrich nechtěl, aby se jeho žena objevila spoře oděná na obálce německého měsíčníku; přesto lze odhadnout, proč zprvu překonal „váhání“ ohledně diskrétnějšího použití jejího snímku v časopise, i když ne na obálce: na rozdíl od mnoha manželek SS měla Lina dokonalé rasové osvědčení – a v této době se mluvilo o tom, že podle některých údajů o předcích v jeho rodině by to u něho samého nemuselo být tak perfektní. Malá pomoc od jeho ženy se mohla zdát být na místě.

Skutečným překvapením je, že Heydrich vůbec schválil tento konkrétní typ obrazu. Ovšemže byla SS ideologickou avantgardou a nacisté jistě neměli výčitky svědomí, pokud šlo o obnažování (anonymního) krásného těla. Na fotografiích ze státních slavností jsou někdy zobrazeny téměř nahé mladé ženy, které stojí v řadách, drží pochodně nebo se účastní sportovních soutěží. Jak však píše Berthold Hinz ve své knize Umění ve třetí říši, portréty manželek předních nacistů zpravidla „nevykazují žádné znaky obrazu ženy, jak jej diktovala nacionálněsocialistická ideologie. […] Představené zpodobení je obrazem ,dámy‘. Je zobrazena stojící nebo sedící, v plné nebo tříčtvrteční postavě a ve společenském večerním úboru s dekoltem.“

Doufala jsem, že paní Heydrichová vyřeší nejasnosti ohledně postoje svého manžela k Willrichovu obrazu. „Willrich!“ řekla. „Ach, Willrich! Ha! Ha!“ Její smích prořízl vzduch mezi námi ostrými, staccatovými údery. „Byl to strašný člověk! Dneska je Willrichů spousta. Malují, aby byli zeitgerecht, vyhověli vkusu dnešní doby. Dnes jsou to kubisté a tak dále. Malují v tom stylu, aniž by se starali o to, co si lidé myslí o významu, který stejně znají jen oni. Willrich vůbec neuměl malovat! Byl to brak! A taky to byl hrozný chlap.“

„Žili jsme několik týdnů na Fehmarnu a Willrich se mě pořád snažil malovat, ale nikdy to nebylo ono. A pak mě konečně namaloval ve fehmarnském kroji se šátkem kolem ramen a bylo po všem.“

„Ale nebylo to v časopise?“

„Ach ano… ano… Jednou jsem to viděla. Ale byl jeden člověk, který uměl malovat, a ten nakreslil všechny moje děti – to je profesor Petersen, Wilhelm Petersen. A dodnes si s ním dopisuji.“

Vdově po šéfovi zpravodajské služby SS se zdálo, že všechny věci nějakým způsobem souvisejí se všemi ostatními. Její rozhovory byly plné návazností, různých spojitostí a někdy i rozporů. Právě jsme prudce odbočily od mého zamýšleného tématu – ale také od její sebeprezentace jako hausfrau, ženy v domácnosti jako v klášteře, nemluvě o posvátné árijské ženě z představ Wilhelma Willricha.

„Willrich byl chudák,“ pokračovala, „malý člověk. Ale profesor Petersen – to byl muž!“

„A Wilhelm Petersen měl výstavu v Berlíně, v Tiergartenstraße, a já jsem se tam šla podívat a byla jsem tak nadšená! V té době jsem založila sportovní klub, ženský oddíl. Přišlo mi to příliš nudné, když byli podřízení mého muže pozváni na kávu a my jsme jedli sušenky a jenom pořád povídali, a tak, jak jsem říkala, jsem založila sportovní klub. Dělaly jsme gymnastiku a plavaly jsme a to mi přišlo mnohem příjemnější. A na dalším setkání – měly jsme je každou středu – jsem řekla svým ženám, že jsem byla na výstavě malíře jménem Wilhelm Petersen a že mi to připadalo tak krásné!“

Na rozdíl od Willricha Wilhelm Petersen portrét Liny Heydrichové zřejmě nikdy nenamaloval, ale na stole, který používala jako psací stůl, ležela jeho malá kresba jejího nejstaršího syna Klause. Vypadá asi na deset let, tedy zhruba na věk, kdy se zúčastnil otcova pohřbu a Heinrich Himmler ho držel za ruku. Vypadá hezky, vážně, trochu ustaraně, zranitelně. Kresba je provedena rudkou, ale jako by hýřila barvami.

Skutečně se zdá, že Wilhelm Petersen představoval Lininu ideální vizi člověka. Vždy o něm mluvila v superlativech (čehož se nedostalo ani Reinhardovi, ani Hitlerovi) a ráda vyprávěla svou verzi jeho příběhu.

Petersenova výstava byla podle jejích slov „senzací“. „Byl pozván k [Alfredu] Rosenbergovi! Ke Goebbelsovi! Do nejvyšších kruhů!“ (Rosenberg [1893–1946] byl vlivný nacistický rasový teoretik a autor knihy Mýtus dvacátého století, vydané v roce 1930.)

Lina Heydrichová velebila dílo umělce Wilhelma Petersena (1900–1987), který nakreslil malý portrét nejstaršího syna Heydrichových Klause (vpravo; jeho fotografie vlevo). Petersen se specializoval také na zobrazování Vikingů, dávných Teutonů a ženských aktů. Hitler podporoval „árijské umění“ jako prostředek propagace fyzické a vojenské síly vlasti a nordické rasy.

Najednou její tón sklouzl o oktávu níž, každé slovo a osobu pečlivě zdůrazňovala – jako by odříkávala litanii. „A vůbec nevěděl, jak ho to potkalo. Pocházel ze Šlesvicka-Holštýnska, takže byl z tohoto kraje. Bydlel na vesnici, v domě s doškovou střechou. A jeho díla kupovali pořád dokola. A pak ho jednoho dne pozvali k Hitlerovi! Na čaj! A on nešel!“

„Druhý den ráno jsem od něj dostal dopis, ve kterém to vysvětloval: musel se znovu najít. Nebyl už schopen se motivovat. Bylo vůči němu tolik obdivu. A teď se bál, že nedosáhne velikosti. A tak mi napsal, že – chtěla bych, abyste to pochopila – rozzlobil pana Himmlera. Pozval ho na čaj k vůdci! A s čistou hlavou tam nešel! A pak jsem mluvila s manželem a řekla jsem mu, že musí pochopit, že je to umělec, že ten člověk není voják a že to musí pochopit. A tak se můj muž postaral, aby ho nechali na pokoji a nic se mu nestalo.“

„Skutečně byl nějak obzvlášť výjimečný, když nechtěl jít k Hitlerovi na čaj, ale nebyl taky pronásledován. To bylo koneckonců všechno.“

Snažila jsem se ji vrátit k tématu jejího zobrazení od Willricha. „Nebyl to skandál být na obálce Rasse und Volk? Měla jsem dojem, že váš manžel byl z toho obrázku nešťastný.“

Paní Heydrichová odmítla návnadu. S prodlevou nám oběma nalila sklenku vína. A potom: „Ano… ano… ano… myslíte ten od Vietzeho?“

„Ne, od Willricha.“

„Ano, ale Willrich byl pro mého muže odporný, ohavný. Byl to oportunista. Myslím, že kreslil všechny generály. […] Ano, malování je zvláštní věc. Někdy je to dřina a někdy je to fušování […]."

Nebyl způsob, jak ji přimět k vyjádření.

O čtyři roky později, v roce 1980, jsem to zařídila tak, že se toto téma znovu otevřelo, a tentokrát Lina jako by uznala, že Willrich namaloval víc než jen její obraz ve fehmarnském kroji. Ten navrhl Reinhard, ale přesto se jí nikdy nelíbil: „Vůbec mi nepřipadal dobrý.“

„Ale ten druhý obraz? To byl ten nahý?“

„Ach, ten druhý obrázek… Nemohu si vzpomenout. Víte, to snad muselo jít o symbolický obraz. Možná se jmenoval ,Rodina‘… To byl někdo jiný… Paní Jessenová. I paní Jessenovou kreslil Willrich, ale udělal z ní také symbolickou postavu, jako Matku, nebo já nevím co. A ten obrázek tady zůstal.“

„Ale váš manžel psal o tom, že dal svolení malovat soukromě, ale ne na obálku časopisu, a použil slova moje žena.“

Paní Heydrichová však nebyla ochotna odhalit otevřený rozpor s Reinhardem. Tok jejího rozhovoru se rozpadl na útržky, jako by ze skalní římsy dopadal na kameny.

„Aha, no,“ uzavřela rázně. „Willrich se musel uživit, byl to jen ubožák. Zatímco profesor Petersen – ten byl nadaný.“

A tak paní Heydrichová klouzala po proudu svého vědomí, který ji unášel pryč z nebezpečných vod, ani ne tak zmatená, jako spíš vyhýbavá.

„A představte si, že profesor Petersen je nyní slepý. Malíř, který je slepý, to je hrozné, nicht wahr? Nedávno mi psal a používal taková velká písmena, protože to tak musel udělat. On už nedokáže rozeznat ani ty největší tvary […].“

I ty největší tvary z minulosti, kdy odmítnout pozvání na čaj bylo rozvratným činem, kdy Reinhard Heydrich mohl rozhodnout, zda je člověk umělec, nebo zrádce, kdy zásah mladé manželky mohl zachránit jejího oblíbeného malíře před postihem, jsou někdy lépe zvládnutelné, když se zredukují na útržky nezvažovaných vzpomínek.

Zkoumání těchto útržků však jasně ukazuje jednu věc: zmatek nedělal Lině Heydrichové nikdy problémy.

2

Dítě nejistoty

„Nic není horší než nejistota.“

reinhard heydrich

Ačkoli jeho nadřízený Heinrich Himmler rád hovořil o svém dětství a „původu“, Reinhard Heydrich byl vůči tomuto tématu nápadně zdrženlivý. V případě Himmlerova zástupce se minulost pomíjela, žilo se okamžikem – rozhodovalo se, bojovalo, dosahovalo se úspěchů –, s prudkou dravostí se přecházelo od události k události při naprostém soustředění na tady a teď.

Velká část Heydrichovy nepřetržité činnosti se týkala shromažďování, analyzování a zpracovávání informací o jiných lidech. „Víte, jaký by měl být nápis na tomto domě?“ zeptal se jednou svého podřízeného na policejním ředitelství. Překvapený muž řekl: „Zanechte vší naděje, kdo vstupujete,“ protože se mu hned vybavil Dantův nápis na pekelné bráně. „Ne,“ řekl Heydrich, „špatně jste pochopil mou otázku. Mám na mysli heslo, které se hodí nejen na nedobrovolné návštěvníky tohoto domu, ale na nás všechny…, mám na mysli ,Ve vědění je moc‘.“

Muž, který postavil svou kariéru v SS na obratné manipulaci s tajnými spisy, se snažil, aby složka s doklady o jeho vlastním životě zůstala do budoucna prakticky prázdná. Kdybychom se spolehli na informace, které nám poskytl Heydrich, kapitola o jeho dětství by se vešla do necelého odstavce. Ve stručném životopise, sepsaném v roce 1937, sdělil organizaci SS téměř jen toto:

„Já, Reinhard Heydrich, jsem se narodil 7. března 1904 jako syn ředitele konzervatoře Bruna Heydricha v Halle nad Sálou. Navštěvoval jsem reformní gymnázium v Halle, o Velikonocích roku 1922 jsem složil maturitní zkoušku a vstoupil do říšského námořnictva […].“

Heydrichova první známá oficiální fotografie z SS, březen 1933, dva měsíce poté, co nacisté ovládli německý stát. Do roka získal třicetiletý Heydrich velení nad gestapem a zároveň zůstal šéfem elitní bezpečnostní složky, která dohlížela na bezpečnost Hitlera a dalších vysokých nacistických představitelů.

Historie však nesnáší prázdná místa. Mezera, kterou Heydrich zanechal, byla již několikrát zaplněna, ale zpravidla ne tvrdými fakty. Mnohé pověsti – které je nemožné vyvrátit – mluví o pozměněných církevních záznamech, chybějících náhrobcích, zmizelých spisech. Všichni věděli, že kdyby chtěl šéf bezpečnostní služby a bezpečnostní policie zlikvidovat jakékoli důkazy, jistě by to dokázal. Jediné, čeho svým mlčením dosáhl, bylo další zamlžení už tak komplikovaného příběhu, plného rozporů, protikladů a zvláštních zvratů v identitě a osudech. Složka Reinharda Heydricha nebyla dosud nikdy uzavřena.

V pozdějších letech považovali mnozí nacisté Heydricha za typického pruského důstojníka, ale ve skutečnosti se narodil v Sasku. Na rozdíl od bezútěšných pruských rovin s chudou půdou a obrovskými statky na nichž žila nadutá šlechta, jejímž skutečným oborem bylo válčení, bylo Sasko na jihu centrem výroby a řemesel, zemí krásných starobylých měst a malebných „cinkajících údolí“, jako je třeba Klingenthal, kde se vyráběly jedny z nejlepších německých hudebních nástrojů.

Sasko si také udržovalo silnou regionální identitu a zdůrazňovalo atributy zcela odlišné od tvrdošíjné pruské disciplíny. „Nikdy nevěř Sasovi,“ říká staré německé přísloví. „Rádi se navzájem napalují pomocí pracných, ale úžasně dětinských žertíků,“ napsal v roce 1839 jeden zahraniční návštěvník a uvedl příklad saského hostitele, který považoval za zábavné odstranit v noci kola z kočáru svých hostů. Ráno tvrdil, že je ukradli zloději, a donutil tak návštěvníky, aby zůstali déle.

Apríl byl veselým saským svátkem, ale i každodenní konverzace byla plná triků, jejichž cílem bylo ostatní nějak zmást. (Adolf Hitler se vyhýbal projevům v Sasku, protože ostražití obyvatelé leckdy nepodlehli jeho řečnickým schopnostem.)

Lina Heydrichová mi řekla, že její manžel měl zásobu „typických saských historek“, které při slavnostních příležitostech rád vyprávěl. Bohužel si na žádnou z nich „v tuto chvíli“ nemohla vzpomenout. Madeleine Kentová, Angličanka, která žila v Sasku se svým německým manželem, si však vybavila mnoho příběhů o darebáctvích, která obvykle páchali zlomyslní trpaslíci, kteří prý sídlili v horách dělících Sasko od Čech. Typický příběh vypráví o vesnickém hudebníkovi, který byl tak nadaný, že ho žádali, aby bavil při každé společenské příležitosti. Jednoho dne se objevil trpaslík a prosil ho, aby sestoupil do hlubin hor a zahrál na svatbě krále trpaslíků. Teprve když mu slíbil nevýslovné bohatství, zdráhavý houslista souhlasil. Udělal svou práci a očekával, že dostane klobouk plný zlata. Místo toho dostal zaplaceno hořícím uhlím a jediným kouskem zlata, který se okamžitě proměnil v popel.

Saská kultura má samozřejmě i druhou stránku, která klade důraz na skutečnou hodnotu umění. Lipsko, největší saské město, leží na starých obchodních cestách mezi feudální šlechtou severního Německa a bohatým českým královstvím. (Praha, kde měl vládnout a zemřít Reinhard Heydrich, leží asi dvě stě kilometrů dál na jihovýchod.) Lipsko, které bylo od desátého století tržním městem, bylo také centrem německého obchodu s knihami a vydávalo se tam nejméně pět set novin a časopisů. Bach hrál v Lipsku na varhany, Mendelssohn tam založil hudební konzervatoř a v roce 1813 se tam narodil Richard Wagner. V roce 1891 vystoupil Heydrichův otec Bruno v Lipské opeře v hlavních rolích ve Faustovi a Tannhäuserovi. Jeho bravurní výkony byly tak kontroverzní, že se divadlo prý stalo „bojištěm“ protichůdných názorů.

Správním ústředím Saska, hlavním městem a bývalým sídlem královského dvora jsou Drážďany. Až do druhé světové války, kdy město zničily spojenecké bombardéry, bylo proslulé svými uměleckými galeriemi, muzei a nádhernými rokokovými budovami. (Od té doby bylo obnoveno do původní podoby.) Drážďany byly také silně muzikální. Podle Madeleine Kentové bylo drážďanské publikum až příliš náročné a chodilo na koncerty „s nastraženýma ušima, aby zjistilo, zda první lesní roh zahrál v devátém taktu scherza falešný tón, nebo ne“.

Matka Reinharda Heydricha, Elisabeth Maria Anna Amalie Krantzová, se narodila v Drážďanech roku 1871. Patřila k rodině, která se vypracovala z chudoby: nejprve se věnovala obuvnictví, pak malířství a návrhářství a nakonec výuce hudby. Její otec Eugen Krantz se v druhé polovině 19. století dostal až na vrchol svého oboru, stal se ředitelem saské Královské hudební a divadelní konzervatoře a byl jmenován dvorním radou u drážďanského dvora.

Profesor Krantz se také dobře oženil: jeho manželka Maria Mautschová byla dcerou bohatého obchodníka. Podle Liny Heydrichové „měl Herr Krantz v hlavě hudbu, ale ne peníze“, zatímco „Mautschovi věděli, že moc a peníze jdou ruku v ruce“.

Heydrichovi rodiče – matka, rozená Elisabeth Maria Anna Amalie Krantzová, a otec, operní pěvec a skladatel Bruno Heydrich. Po smrti Brunova otce se jeho matka podruhé vdala za strojníka jménem Gustav Süss. Mnoha lidem znělo toto příjmení podezřele židovsky.

Sociologové nazývají Krantzovu kariéru „vzestupnou sociální mobilitou“ a věnovali tomu jevu velkou pozornost, zejména ve Spojených státech, neboť je podstatou toho, co považujeme za americkou zkušenost. Mnoho Američanů nezná ani křestní jméno svého pradědečka, tak málo si vážíme minulé historie a přežitých statusů.

V Evropě tomu však tak bylo jen zřídka, a už vůbec ne v Sasku, které leží přímo uprostřed konzervativního srdce kontinentu. Heydrichovu matku Elisabethu Krantzovou učili, aby se kompenzoval původ z nižších vrstev, vybraným způsobům a přísnému dodržování společenských forem. Samozřejmě se také hodně naučila o hudbě. Poté byla poslána ke „zdokonalení“ do klášterní školy ve Švýcarsku. Po celý život zůstala zbožnou katoličkou a trvala na tom, aby její rodina chodila alespoň jednou týdně na mši. Postarala se tak o jejich příslušnost k „menšině“, protože Sasko bylo nejméně z 90 procent protestantské. Královská rodina v Drážďanech však byla historicky katolická, takže byla v té nejlepší společnosti – což byla ta, kterou vždy preferovala.

Když se Elisabeth Krantzová provdala za známého operního pěvce Bruna Heydricha, muselo se zdát, že její postavení ve světě nadále stoupá. Byl to nadaný hudebník, stejně jako její otec, a člověk, jehož příběh se také točil kolem netypické osy sociální mobility. Tam však podobnost končila.

Třicetiletý Bruno Heydrich (kolem roku 1895) nedosáhl cíle, který mu vytyčila jeho žena: vedení prestižní drážďanské hudební konzervatoře jejích rodičů

Její novomanžel pocházel ze zapadlého městečka Lommatzsche a v průběhu života generací, kdy Krantzovi stoupali k lepšímu postavení, zůstali jeho předkové chudí. Bruno, narozený v roce 1865, byl nejstarší ze šesti dětí. Jeho otec, truhlář, zemřel mladý a zanechal rodinu bez prostředků. Bruno později říkal, že prožil „těžké mládí“, když se snažil zabezpečit své sourozence. Naštěstí měl dvě výjimečné vlastnosti – mimořádný hudební talent a schopnost upozornit na něj lidi, na kterých záleželo.

Už ve dvanácti letech byl Bruno Heydrich známý jako zázračné dítě a vystupoval sólově s Míšeňským chlapeckým orchestrem. Brzy získal stipendium, které mu umožnilo studium hry na různé hudební nástroje, hrál na housle, tenorový roh, kontrabas a tubu. O tři roky později získal další stipendium – na Královské konzervatoři v Drážďanech, kde se jistě mimoděk setkal se svou budoucí ženou, tehdy šestiletou dívkou.

Během studia na konzervatoři se dospívající Bruno pokoušel o kompozici. Pěkná řádka jeho raných děl byla věnována radosti z polibků. (Pro dámy byl vždycky skvělým mužem.) Poté, co jeden z jeho profesorů zjistil, že má silný, dramatický hlas, zapsal se na hodiny zpěvu a vydělával si ně hraním, jak to později nejasně popsal, „nepříliš důstojné hudby“.

Bruno Heydrichovi bylo dáno, aby stále překlenoval rozdíly v důstojnosti – jednou nohou stál na úrovni vysoké kultury a druhou spočíval ve venkovské pospolitosti, z níž vzešel. Byl vysoký a snědý, tak trochu vychloubač a měl sklony k okázalým, přehnaným gestům. Ve ztuhlé, stavovsky uvědomělé společnosti bylo dost pošetilé, když se chlubil tím, že je selfmademan, i když o své rodině moc nemluvil, kromě žertování o svém původu.

Zpočátku se zdálo, že to nikomu nevadí. Jeho učitelé ho doporučili dalším členům hudební komunity, kteří mu zase pomohli. Stal se uznávaným operním pěvcem, zaměřil se na role hrdinského tenora. V roce 1890 byl pozván na letní studium do Bayreuthu ke Cosimě Wagnerové, vdově po skladateli. Stal se vyznavačem Wagnerovy hudby, „přesvědčeným wagneriánem“.

Málokterý posluchač se k Wagnerovu dílu staví neutrálně, ale většina se shodne na tom, že jeho ústředním tématem je vášeň, lidská i božská, posvátná i profánní, a mnozí také připustí, že ji zobrazuje brilantně. Jeden z wagnerovských badatelů tvrdil, že milostné duety v Tristanovi a Isoldě jsou tím nejnázornějším možným popisem sexuální extáze – a byly tak zamýšleny. Wagnerova hudba působí omamně na mnoho posluchačů, nejznámější je to asi v případě nezaměstnaného rakouského tuláka jménem Adolf Hitler.

Bruno Heydrich, zde ve svých jednačtyřiceti letech (roku 1906), neměl po hyperinflaci v Německu v roce 1923 naději finančně zajistit svou ženu a tři děti

Wagnerovo dílo má však i jinou, disciplinovanější stránku: pod vzletnými poryvy hudby se skrývá složitá struktura promyšleného záměru. Wagner neusiloval o nic menšího než o vytvoření nové, „totální“ formy umění a tvrdil, že jeho poezie je stejně důležitá jako jeho hudba. Dvacet let sbíral staré germánské mýty a zpracovával je do libreta cyklu Prsten Nibelungův.

Wagner, který byl ve svém umění revoluční, vedl také divoký soukromý život – zadlužoval se, měl cizoložné pletky a veřejně se přel, pokud šlo o jeho antisemitské spisy nebo o vegetariánství, protialkoholismus, vivisekci a „regeneraci člověka“, dosažitelnou pomocí jakési mlhavé syntézy humanismu, křesťanství, buddhismu a teosofie.

Je zřejmé, že ze života a díla Richarda Wagnera je možné vyvodit mnoho různých závěrů. Nejsme si skutečně jisti, co Bruno Heydrich viděl v operách, v nichž rád vystupoval, ale víme, že jeho děti je slýchaly záhy a často. Později si mnozí, kdo se s vysokým, světlovlasým, výrazně modrookým šéfem bezpečnostní služby setkali, okamžitě vzpomněli na „dobyvačné hrdiny dřívějších dob“. Jak poznamenal jeden z podřízených, „Heydrichův otec hrál Wagnerovy hrdiny ve světle ramp“, ale jeho syn je hrál na světové scéně. Nic v Heydrichově životě však nebylo tak jednoduché. Hlavně neměl Wagnera vlastně moc rád.

„Kdo byli oblíbení skladatelé vašeho manžela?“ zeptala jsem se jednou Liny Heydrichové.

„Bach, Haydn, Mozart,“ řekla rovnou.

„A Wagner ne?“

„Můj manžel se před Wagnerem až dost plazil, když byl malý kluk!“ odsekla.

Bruno Heydrich zpíval už v Lohengrinovi, nyní se představil jako Tristan, Siegmund a Siegfried. Navzdory kontroverzím, které vyvolal v Lipsku, byl obecně dobře přijat, zejména v Kolíně nad Rýnem, kde se jeho honorář za jedno představení vyšplhal na maximální částku 1000 marek. Jeho přitažlivost nespočívala ani tak v jeho hlase, který měl sklony k drsnosti, jako spíš v jeho herectví, gestech a pantomimě – v jeho celoživotním talentu upoutat pozornost.

Bruno byl také pracovitý a nesmírně ctižádostivý. Téměř jako by chtěl dobýt celou oblast hudby, začal komponovat opery ve velkolepém wagnerovském stylu. Jeho první dílo Amen mělo premiéru v Kolíně nad Rýnem v roce 1895, kde bylo kritikou nadšeně přijato. Bruno Heydrich pokračoval v komponování se značným úspěchem po mnoho let. Napsal ještě dvě opery a tolik smyčcových kvartetů, orchestrálních skladeb, vlasteneckých pochodů a milostných písní, že mu patří čestné místo v dějinách německé hudby.

Čestný však nemusí být nutně totéž co prvotřídní. Přestože byl otec Reinharda Heydricha všestranně nadaný člověk, který se významně podílel na umělecké činnosti své doby, nedosáhl plného úspěchu. Marně čekal na oficiální královskou záštitu, na provedení své hudby Berlínskou filharmonií a na pozvání k vystoupení v Bayreuthu. Jeho žádost, aby se stal státním atestovaným profesorem jako jeho tchán, byla zamítnuta. Po smrti profesora Krantze mu dva bratři jeho ženy odmítli umožnit převzetí proslulé drážďanské konzervatoře, což způsobilo rozkol mezi oběma rodinami, který nebyl nikdy skutečně zacelen. Bruno Heydrich se musel spokojit spíše s místní slávou než s celostátním věhlasem.

To by už nikoho nezajímalo, kdyby se nezdálo, že to má význam, pokud jde o jeho syna Reinharda. Když se Lina von Ostenová poprvé setkala s Brunem Heydrichem, všimla si, že mezi jeho památkami má čestné místo diamantová brož ve tvaru labutě. Pan Heydrich jí řekl, že mu ji dala Cosima Wagnerová během onoho formativního léta v Bayreuthu.

Jeho syn však nesouhlasil a tvrdil, že brož byla ve skutečnosti připevněna ke kytici, vhozené na jeviště po jednom z otcových představení. Takovou obdivovatelkou byla téměř jistě žena, pravděpodobně jedna z mnoha, které byly zřejmě ochotné věnovat slavné hvězdě své doby intimnější dárky.

Tradice mimomanželských dobrodružství byla jednou z věcí, které Reinhard Heydrich zdědil po svém otci. „Jeho matka byla vždycky žárlivá – a předpokládám, že oprávněně!“ řekla mi jednou Lina ve chvíli neobvyklé otevřenosti. Problém nevěry vcelku raději ignorovala, ať už se týkal kteréhokoli Heydricha. „Spíš se kloním k tchánově verzi,“ napsala stroze o broži ve svých pamětech. (Přesto se však logicky vzato zdá nepravděpodobné, že by impozantní, světově proslulá paní Wagnerová dala takový dar pouhému studentovi, muži mnohem mladšímu než ona.)

V každém případě by otázka původu drahocenné labutě neměla zastínit podstatu epizody, kdy syn oponuje slovům svého otce. Samozřejmě, jako všechny příběhy o Heydrichově dětství a mládí i tento byl dále sdělován podle toho, jak to cítil někdo jiný, jehož pozornost byla v té době z velké části jinde. Přesto to naznačuje střet orientací, který dalece přesahuje jedinou událost. Pro Reinharda Heydricha byla vždy příznačná posedlost rozlišováním pravdy a klamu, zjišťováním, jak se věci skutečně mají. Jeho otec byl spíš zaujat tím, co znělo zajímavě, obdivuhodně, přitažlivě, zábavně, jak by se s věcmi dalo hrát.

Když uvažujeme o okázalém, kosmopolitním a komplikovaném panu Heydrichovi, můžeme se jen dohadovat, jaké úsilí vyvinul, aby podpořil správný vývoj svých dětí. Výkony v roli otce se neoznamují velkými titulky.

Bruno Heydrich byl již ve středním věku, když se pokusil o rodinný život. Když se blížil konec století, zdálo se, že jeho kariéra dosáhla vrcholu. Bylo mu teď pětatřicet a po dvaceti bohatě odměněných vandrovních letech se konečně rozhodl usadit. Vrátil se do Drážďan k jednomu z mužů, kteří mu nejvíce pomohli, profesoru Eugenu Krantzovi, a požádal ho o ruku jeho dcery.

Ať už v tom mohlo být cokoli jiného, navrhovaný svazek byl výhodný pro obě strany. Elisabeth Krantzová byla ve svých šestadvaceti letech stále svobodná. Byla považována za krásnou, i když také trochu domýšlivou a tak trochu snobku. Přesto byla dobrou hudebnicí, schopnou manažerkou a pracovitou ženou. Bruno Heydrich doufal, že využije vášně pro amatérské muzicírování, která zachvátila nově sjednocenou a zbohatlou Druhou německou říši. S Elisabeth se rozhodli začít s vyučováním hudby a zkusit štěstí v menším průmyslovém městě Halle, které se pyšnilo univerzitou, ale nemělo dosud hudební konzervatoř.

Skutečně vynikající pěvec by byl v takovém místě zajímavou novinkou a mohl by svou pověstí přilákat studenty. Bruno Heydrich byl až do svého zasnoubení spíše pasivním členem evangelické církve. Aby však vyšel vstříc své snoubence, přestoupil na katolickou víru. Vzali se v prosinci 1897. V roce 1899 již založili svou školu a v roce 1901 ji rozšiřovali tak rychle, že se rozhodli nazvat ji „konzervatoř“ v Halle.

Není pochyb o tom, že Bruno a Elisabeth Heydrichovi tvořili efektivní profesionální tým. S pomocí své ženy pokračoval Bruno v obdivuhodném vzestupu na společenském žebříčku. Zatímco on vedl kurzy hudby a jazyka gest, ona vedla účetnictví. Když zpíval, doprovázela ho na klavír. Možná nejdůležitější ze všeho bylo, že zatímco on pěstoval styky s významnými muži v komunitě, ona získala přístup do vyšších společenských kruhů, který by jemu samotnému mohl zůstat uzavřen. Místní noviny brzy nadšeně recenzovaly jeho koncerty. Prostřednictvím své hudby se seznámil se starostou a dalšími významnými osobnostmi města, jako byl vlivný Freiherr (baron) von Eberstein, důstojník pruské armády a rovněž wagnerián. Bruno se angažoval v místních charitativních organizacích včetně Červeného kříže (který jeho syn Reinhard bude jednou podezřívat, že je hnízdem mezinárodních špionů). Byl dobrým šermířem a byl jmenován „čestným instruktorem šermu“ na Císařské škole šermu. Vstoupil také do zednářské lóže „Tři dýky“.

Bruno Heydrich byl brzy ve městě známou a oblíbenou osobností, proslulou svým trefným saským vtipem a schopností napodobit téměř kohokoli. Někdy předstíral, že je Žid, a napodoboval intonaci jidiš. To mu však nebránilo v tom, aby vítal Židy na své konzervatoři nebo je počítal mezi své četné přátele. Ostatně jeden z bratrů jeho ženy se oženil s Židovkou z Maďarska, kterou Lina Heydrichová znala jako „tetu Izu“ a kterou si pamatovala jako krasavici s vlasy rudými jako plamen.

· · ·

Lina se s Heydrichovými poprvé setkala v roce 1931 a její popis vztahu mezi zdrženlivou, zbožnou Elisabeth a bezstarostným, extrovertním Brunem vyjadřuje pohled prakticky všech pozorovatelů: „Nikdy jsem neviděla dva lidi, kteří spolu žili celý život a mezi kterými byly takové rozdíly jako mezi mým tchánem a tchyní.“ Elisabeth Heydrichovou popsala jako jemnou, světlovlasou, modrookou a kultivovanou. Bruno byl naproti tomu velmi vysoký a tmavý, „člověk z lidu […], z těch, kteří na společenských setkáních vtipkují“.

Elisabeth Heydrichová si zřejmě na vtipkování nepotrpěla; je vždy popisována jako zurückhaltend, doslova „držící se zpátky“, což se obvykle překládá jako „rezervovaná“. Podle Liny se její tchyně „vždycky snažila tlumit přílišnou okázalost, přílišnou hlučnost svého manželského partnera“.

Nefungovalo to. Ještě čtyřicet let po jeho smrti si Lina Heydrichová pamatovala Brunův osobitý způsob mluvy. Najednou sklouzla do jiné postavy, bradu pevně zasunutou ke krku, hruď pompézně vystrčenou.

„Můj tchán byl umělec,“ odříkávala, „a jako zpěvák se naučil mluvit nahlas. Tehdy ještě nebyly mikrofony, musel obsáhnout celý prostor. Takže mluvíval, jako by byl na divadle, a stávalo se, že přitom někdo třeba řekl: ,Hrudní tón, papá!‘ a všichni se smáli. Víte, to se říká zpěvákovi, když se učí hlasitému zpěvu. A všechny to v těch chvílích rozesmálo a on se smál taky!“

Vrátila se ke svému dřívějšímu já a řekla: „Byl to okouzlující muž!“ řekla.

Zvláštní spojení Brunovy žoviální družnosti s Alžbětinou střízlivou vážností se ve světě hudební výuky ukázalo jako velmi výhodné. V roce 1904 měli Heydrichovi 190 žáků, zaměstnávali jedenáct učitelů, sekretářku, knihovnici, dvě služky a vrátného. Bydleli v elegantním velkém domě, který poskytoval i prostory pro učebny konzervatoře, a měli schválení oficiální listinou městského školního výboru, který shledal jejich zařízení „v každém ohledu hodným doporučení“.

· · ·

Děti Bruna a Elisabeth Heydrichových (kolem roku 1910): uprostřed Reinhard (6 let), vlevo Heinz (5 let) a vpravo Maria, přezdívaná „Mausi“ (9 let). Heinz a Reinhard, vychovávaní v katolicky a nacionalisticky založené domácnosti, sváděli v mládí simulované vojenské bitvy.

Do těchto příjemných poměrů se 7. března 1904 narodil Reinhard Tristan Eugen Heydrich, údajně za plné výuky hudby, která zároveň probíhala.

Životopisy jej s oblibou označovaly za „dítě hudby“. Vedle nepochybného nadání pro souzvuky a harmonii si však Reinhard z domova odnesl i zárodky nejrůznějších osobních konfliktů. Právě ty faktory, které z Heydrichových učinily tak výkonný hudební tým, učinily jejich domácnost zároveň disharmonickou a jedinečnou. Nikdo takový jako oni ve městě prostě nebyl. A nikdo v rodině se také moc nepodobal Reinhardu Heydrichovi. Do života tak měl nastoupit jako jakýsi samorost, který si nikdy nebyl jistý, kam přesně patří. Možná by tedy bylo přesnější označit ho za dítě nejistoty – která obvykle začíná doma.

Byl prvním synem, ale ne prvním dítětem. O tři roky dříve se narodila dcera Maria a o osmnáct měsíců později rodinu doplnil druhý syn Heinz Siegfried.

Reinhard – což je v němčině spojení slov „čistý“ a „tvrdý“ – byl jako prostřední dítě tím, do něhož se vždy vkládaly největší naděje do budoucna. Matka mu vybrala křestní jméno na počest hrdiny opery svého manžela Amen. Jeho otec zvolil „Tristan“ jako poctu Wagnerovi a svému vlastnímu oblíbenému opernímu hrdinovi a „Eugen“ byl projevem úcty k Alžbětinu otci. (Brunově vlastní rodině se nedostalo žádného synovského uznání.)

Uctění Eugena Krantze se brzy jevilo jako prorocké: všichni v rodině se shodli na tom, že Reinhard je mezi dětmi „jediný opravdový Krantz“. Všichni tím mysleli, že ostatní dva byli krásní, společenští a dobromyslní. „Byly to sluníčkové děti,“ říkala Lina, „jako jejich otec.“

Naproti tomu Reinharda Heydricha považovali za náladového a uzavřeného, mnohem introspektivnějšího a buď plachého (jak říkala Lina), nebo sebelítostivého a nevrlého (podle názoru jeho sestry i švagrové). Muž, který se měl stát pro SS vzorem „tvrdosti“, vstupoval do života jako křehké dítě. Měl vysoký, pisklavý hlas, kterému se ostatní děti smály; někdy ho také napadaly na hřišti. Lina mi vyprávěla, že se ve velmi mladém věku a na otcův popud začal věnovat šermu, aby získal více fyzické síly. Stejně jako Bruno měl i mladý Reinhard dosáhnout velké tělesné výšky, stejně jako jeho matka byl výrazně světlovlasý.

Paní Heydrichová se zmínila, že nemá žádné fotografie svého manžela jako malého chlapce a ani fotografie jeho rodičů. („To všechno jí po válce vzali Spojenci.“) O mnoho let později jsem však v domě jednoho z jejich vnuků viděla skupinovou fotografii dětí Elisabeth a Bruna Heydrichových. Všechny tři vypadaly nápadně přitažlivě. Ve srovnání se svými sourozenci působil Reinhard vážněji a citlivěji, vážné asi desetileté dítě, krásné téměř jako anděl.

Nikdo nikdy neřekl, že by malý „Reini“ (jak se mu v rodině říkalo) byl bezstarostné dítě nebo že by byl okouzlující jako jeho otec. Je však zřejmé, že měl stejnou ohromnou potřebu pozornosti, jen hledal jiné prostředky, jak jí dosáhnout. Vzpomíná se na něj jako na chytrého – a také trochu přechytračelého –, plného lehkomyslné chvástavosti, která jako by neměla nic společného s inteligencí.

Jednoho dne vylezl na vysokou střechu školní budovy a vratce se promenádoval po jejím vrcholu, údajně aby ukázal svou odvahu. Dole na zemi nechtěl na chodníku nikomu ustoupit, i když mu kvůli tomu museli uhnout z cesty. A jednou, když nedostal jedničku z chemie, měl tu kuráž protestovat proti známce – něco, co v té době na dobré německé škole dobrý německý student udělal jen zřídka. A on byl dobrý student, měl výborné známky, zejména z přírodních věd, a vždycky byl ctižádostivější než jeho bratr a sestra. (Stejně jako jeho otec měl nakonec podporovat své sourozence.)

Děti navštěvovaly „reformní“ gymnázium v Halle, kde se kromě tradiční výuky klasických předmětů vyučovaly i přírodní vědy a literatura. (Pojem gymnázium označuje tradiční německé devítileté střední školy, které studenty do devatenácti nebo dvaceti let připravovaly na vyšší akademické vzdělání, přičemž ti, kteří se chtěli věnovat praktickému povolání, mohli v šestnácti letech přestoupit na odbornou školu.) Německé školy byly pověstné přísností, důrazem na kázeň, memorování a úctou k autoritám, ale mladý Reinhard byl schopen využít svůj intelekt i zvídavějším způsobem. Několik žijících členů rodiny, kteří hovořili s historiky, si nepamatuje, že by kromě detektivek četl něco jiného, ale jeden z kamarádů z dětství vyprávěl pravicovému německému novináři a historikovi Güntheru Deschnerovi, že s Reinhardem strávili jedny letní prázdniny na venkově a pročítali knihu o dějinách francouzské civilizace – ve francouzštině. Bylo to po vypuknutí první světové války a oba chlapci se také zajímali o rozhovory s ruskými válečnými zajatci, kteří v oblasti pracovali. Brzy začali fantazírovat o radostech z cestování, zejména po moři, a snili o útěku na moře. Mimo rodinu – a mimo město – se Reinhard uvolnil a ztratil část své plachosti a do značné míry i arogantní držení těla, kterým ji zakrýval.

Doma prý Elisabeth Heydrichová nadržovala samotářskému chlapci, který se jí tak podobal, a možná ho i trochu rozmazlovala. Lina Heydrichová s tím důrazně nesouhlasila. Podle ní měla Frau Direktorin příliš mnoho práce na to, aby někoho rozmazlovala: „Moje tchyně byla takříkajíc jedna z vůbec prvních kariéristek! Byla to klavíristka! Byla učitelkou! A vždycky doprovázela svého manžela. Děti měly chůvu. Nikdy jsem se s ní nesetkala. Ta byla ve skutečnosti jejich matka. Ta byla stále s nimi. Zašívala mu punčochy, připravovala jídlo, dohlížela na školní povinnosti.“

„Slyšela jsem, že váš manžel neměl šťastné dětství. Je to pravda?“ Zeptala jsem se.

„Můj muž podléhal uměleckému uvědomění svého otce. Děti trpěly … Nebylo –“

Přerušila se a chvíli přemýšlela, než pokračovala.

„Víte, dnes je to přesně tak. Umělec se žení žení […], umělec je egoista. Musí být. A celá rodina se musí řídit podle něj.

A můj tchán musel jít v šest hodin do divadla. Nechtělo se mu jíst, nemohl zpívat s plným žaludkem. A když skončilo divadlo, tak rodiče šli někam na jídlo. A děti seděly doma a obsloužil je personál. Když se rodiče vrátili domů, šly zase do dětského pokoje. Ale děti nebyly to hlavní! A to by měly být vždycky!“

„Děti, dva bratři a sestra. Měli k sobě hodně blízko?“ zeptala jsem se.

„Všichni tři byli ve své podstatě velmi rozdílní… Manželova sestra Mausi – jmenovala se Maria, ale říkali jí Mausi – byla velmi hloupá. Opravdu hloupá! Ale vypadala dobře, byla to krásná žena. A vždycky jim poroučela. A kvůli tomu se ti mladší vždycky spojili proti sestře.

A když se mi narodilo první dítě, můj muž řekl: ,Díky bohu, je to kluk! Ten nebude rozkazovat svým mladším sourozencům!‘ Bál se, že kdyby to bylo děvče, že to změní dětství ostatních dětí.“

Když se začala nahlas smát, napadlo mě, že paní Heydrichová vyprávěla nějakou příhodu o svém manželovi jen tehdy, když se vše seběhlo tak, že se spontánně vynořila jako malé osvěžení v proudu hovoru.

„Muzicírovala někdy rodina společně v době jejich dětství?“

„No, hráli třeba patnáct minut a to bylo všechno. Mausi hrála na klavír, můj muž na housle a Heinz na violoncello. A Heinz se jim snažil co nejlépe stačit. A můj manžel hrál první housle. Ten, kdo hraje první housle, udává tempo a klavír je doprovod. Ale moje švagrová by řekla: ,Ne, klavír je dominantní nástroj.‘ A v tu chvíli by začaly hádky.

Takže by se do toho vložila moje tchyně: několik let předtím měla infekci v malíčku a museli jí ho operovat. A po operaci už prst nebyl rovný, ale byl křivý a svraštělý. Ale právě ten prst vždycky používala. Pokaždé, když chtěla upoutat pozornost, zvedla tento zkřivený prst. ,S dovolením!‘ říkávala.“

Ve vyprávění Liny Heydrichové vystupuje Elisabeth s lehkým nádechem čarodějnictví. Bruno je naproti tomu veselá postava a zdroj zábavy: „Patřil k lóži, pro umělce.3 A jeho jméno v lóži bylo Bosco. Členové měli zvláštní slovo, kterým se zdravili – Lulu. Takže kdykoli přišel na schůzi, říkali: ,Lulu, Bosco!‘ A rodina to začala dělat taky. ,Lulu, Bosco!‘ říkali, když přišel večer domů. Lulu, Bosco!“ smála se. „Ta lóže byla neškodná. Později ji rozpustili. Rozpustili všechny lóže, ale bylo to všechno neškodné, opravdu […].“

Její hlas se vytrácel, což mohlo mít dobrý důvod. Amorfní „oni“, kteří rozpustili lóži Reinhardova otce, byl ve skutečnosti sám Reinhard, který působil jako zprostředkovatel představy, že v typu společenského setkávání, jaké si oblíbil jeho otec, bylo něco podvratného.

Z toho všeho lze snadno vyvodit, že Reinhard Heydrich byl v určitém smyslu ve válce se svým otcem. Takový vývoj není v Německu ničím neznámým. V německém folkloru je časté téma silného, náročného otce, jehož tvrdou disciplínu zmírňují pouze prosby laskavé matky, vnímané jako hodná a zároveň jaksi „slabá“. Podle psychiatra Erika Eriksona právě tuto „legendu“ využil Hitler v knize Mein Kampf, když nabídl svůj životní příběh, který měl oslovit masy jeho krajanů. Jak tvrdil budoucí führer, nakonec se musel vzbouřit proti krutosti svého otce a odejít, aby si našel vlastní cestu.

Hitlerova verze jeho „boje“ se projevila jako svůdná právě proto, že odrážela převládající model výchovy dětí v císařském Německu. Otec vládl doma stejně jako císař vládl národu, přísnou a často autoritářskou rukou.

Domácnost Bruna a Elisabeth Heydrichových však tento běžný vzorec setřela, ba dokonce téměř převrátila. Zdá se, že Bruno Heydrich, zaneprázdněný účinkováním, komponováním, vyučováním a četnými společenskými aktivitami, které ho tak bavily, hrál v životě svých dětí jen nesoustavnou a letmou roli. Jeho žena dohlížela na jejich výchovu, stejně jako na finanční záležitosti konzervatoře, a záměrně se snažila vytvořit atmosféru katolických ctností a osobní kázně. Jak to popsala Lina Heydrichová: „Uvnitř domu vedla režim [sic], který byl tak přísný v měšťanském smyslu, že se bohémský životní styl, k němuž její manžel […] velmi inklinoval, nemohl ani začít rozvíjet.“

Lina mi řekla, že Reinhard svou matku uctíval a v domě, který byl v jádru rozdělen, se v podstatě postavil na její stranu. Ve skutečnosti se však zdá, že prostřední dítě Bruna a Elisabeth trvale uvázlo uprostřed a oscilovalo mezi matčiným měšťanským „režimem“ a otcovou chaotickou kreativitou. Zájem Reinharda Heydricha o sport, intenzivní ctižádost ve všem vyniknout a vysoce aktivní představivost lze s velkou pravděpodobností vysledovat u jeho otce. Stejně tomu bylo s jeho láskou k houslím, kterou Bruno podpořil tím, že mu dal speciální nástroj dětské velikosti ještě předtím, než začal chodit do školy. Po zbytek života Reinhard pokračoval ve hře na housle. Lina Heydrichová říkala, že by si svého muže možná vůbec nevzala, kdyby nehrál tak dobře na housle. Jak posmutněle napsala ve svých pamětech: „Možná bych dnes byla známá spíše jako manželka houslového génia než válečného zločince.“

Paní Heydrichová řadila hudbu a politiku do oddělených, neslučitelných kategorií, jako by si neuvědomovala, že Reinhard a jeho housle – podobně jako Nero a jeho lyra – se staly součástí legendární exotiky zla. V jeho dětství však byly housle pouze jednou z mnoha podob disciplíny, kterou měl zvládat. Když nesplnil matčina očekávání, používala klasický germánský prostředek – fyzické tresty, čímž nám poskytla jednu z nepatrné zásoby anekdot, které opakují životopisci: Jednou, když paní Elisabeth svého syna už nějakou chvíli bila, obrátil se k ní a řekl: „Prosím, na druhou stranu.“

Někteří autoři to interpretují jako první mladistvý zárodek zvláštního „kodexu cti“, který v sobě spojuje cynismus, aroganci, jízlivý humor a tvrdou, bojovnou reakci na nepřízeň osudu. Později se Heydrichův osobní styl v kasárenské atmosféře SS živil a napodoboval ji. V mládí však byly tyto rysy také projevem pubertálního odporu proti přísné zbožnosti ženy, která ho trestala i chránila.

Největším přínosem Elisabeth Heydrichové pro výchovu jejího syna možná nebylo používání fyzických trestů (což bylo v té době běžné), ale síla jejího příkladu jako vůdkyně domácnosti. Navzdory extrémní misogynii nacismu si Reinhard Heydrich vždy zachovával určitou úctu k silným ženám. Ostatně stejně jako jeho otec se s jednou z nich oženil.

Možná byl Heydrich dítětem hudby v tom smyslu, že vývoj jeho charakteru odhaluje řadu motivů, které se objevují, mizí, někdy si protiřečí. Nepochybně to platí téměř o každém. Nacismus byl však tak pevně založen na popírání komplexnosti, a tedy i samotné reality, že se často zdá, jako by jednotliví nacisté svou nepřiznanou osobní mnohotvárnost skrývali za maskami, které ukazovali světu. Místo toho se viděli jako nadlidé, skvěle zestejnění tvorové, nebo dokonce části mašinerie („Dostaňte se zase do provozuschopného stavu!“ řekl údajně Heydrich jednomu podřízenému.)

Kdo chce zkoumat lidskou tvář Reinharda a Liny Heydrichových a okruhu jejich blízkých, musí se stát dočasným wagneriánem, splétajícím dohromady mnoho nesourodých témat.

Zejména jeden leitmotiv si musí opakovaně vynucovat naši pozornost. Je to další z motivů, spojovaných nejprve s Heydrichovým otcem, a vždy zaznívá tóny pohromy. Když se Lina von Ostenová v roce 1931 setkala s rodiči svého snoubence, bylo Brunovi osmašedesát let a jeho zdraví se zhoršovalo. Konzervatoř také upadala. Kdo by si po více než deseti letech revoluce, cizí okupace, inflace a následné krize mohl dovolit lekce hudby? Přesto se Elisabeth Heydrichová zoufale snažila udržet školu i domov.

„Bylo mi nevolno, když jsem viděla, jak tvrdě musela pracovat,“ napsala Lina ve svých pamětech. Dokonce i Heinz, který stále žil doma, pomáhal s domácností, což považovala za hodné pozornosti. (Mladí němečtí muži té doby a té společenské vrstvy s domácími pracemi spíš nepomáhali.)

Několikrát mi paní Heydrichová vyprávěla příběh, jehož ústřední body naznačují obrysy rodinného mýtu: Reinhardova matka sedí u kuchyňského stolu, tužkou sčítá čísla a snaží se sehnat dost peněz na jídlo. A pak do místnosti vtrhne jeho otec. Byl u kadeřníka a vrátil se s náručí plnou balíčků – dárků pro každého. A jakých dárků! Parfémy, voňavá mýdla a tělová mléka. Zbytečné dárky! „Samozřejmě že to všechno museli vzít zpátky!“ končil vždycky příběh.

V dřívějších dobách, tvrdila Lina, se nic nevracelo: „Tchyně dostávala každý rok od konzervatoře v Drážďanech 20 000 zlatých marek. Dvacet tisíc zlatých marek a oni je prostě utratili! Dokázali to prostě spotřebovat. Pořádali večírky na plné obrátky – žili na plné obrátky!“

Lina Heydrichová viděla poučení v tom, co postihlo rodinu jejího manžela: „Ani Heydrichovi, ani Krantzovi neměli ten správný cit pro hmotný majetek. Spoléhali se na své nadání, na to, co uměli dělat […]. To, co si sami vydělali, rozdali ze štědrosti nebo lhostejnosti.“

Bruno Heydrich (asi 1935, ve věku sedmdesáti let, tři roky před svou smrtí) doplnil svou kariéru operního pěvce jako skladatel pěti oper. Nebyly sice obzvlášť uznávané, ale přesto se často uváděly na programu vedle děl Beethovena, Strausse, Mendelssohna a Brunova osobního vzoru Wagnera.

Podle jejího názoru dokázal Bruno Heydrich dokonce rozdat i rodová práva své rodiny.

Příčinou byla jako obvykle přemíra velkorysosti. Zatímco Bruno byl zaměstnán budováním kariéry, jeho matka se podruhé provdala, a to za muže jménem Gustav Süss. Ten byl chudý, stejně jako byl Brunův otec a stejně jako on byl členem evangelické církve. V Německu se však jméno Süss považuje za židovské přinejmenším od roku 1827, kdy německý básník a prozaik Wilhelm Hauff napsal známý antisemitský polofiktivní román Žid Süss o vzestupu a pádu finančníka Josepha Süsse Oppenheimera.

Bruno Heydrich neměl samozřejmě se svým otčímem žádné pokrevní pouto. Byl to však velkorysý člověk: poté, co se usadil v Halle, chodil každý měsíc na poštu a posílal své matce dar ve výši 300 marek. Byla to slušná suma peněz a poštmistr si jí všiml a roznesl to – spolu se jménem, na které se posílala. Pan Heydrich byl přistěhovalec, ctižádostivec a žertoval o tom, že je Žid. Ale co když to vůbec nebyl vtip?

Netrvalo dlouho a začaly se šířit fámy, a když byly jednou ve vzduchu, nebylo možno je potlačit. Rychle si našly cestu na školní dvůr, kde se Heydrichovým chlapcům spolužáci posmívali a říkali jim „Izi“. (Izidor bylo obecné křestní jméno, které tehdejší antisemité používali vůči Židům jako potupnou přezdívku.) Heinz Heydrich jednou vytáhl nůž, aby je přiměl přestat; Reinhard Heydrich se s nimi nepokusil přímo bojovat.

Ani Bruno Heydrich se zpočátku příliš nebránil. Nepodložené pomluvy samozřejmě popíral. Ale co na tom vlastně záleželo? Byl to umělec a významná společenská osobnost, přítel svobodného pána von Ebersteina, místního šlechtice a člena nacistické strany v jejích počátcích. Na tom záleželo. Trocha pomluv proti jeho stále rostoucímu blahobytu a úspěchu příliš neznamenala. Příznačně celou věc zlehčoval.

„Věřila byste tomu?“ řekla Lina Heydrichová. „On se tomu opravdu smál! Vtipkoval!“

Elisabeth Heydrichová se domnívala, že odmítnutí státu udělit Brunovi profesuru souvisí s těmito pomluvami, a doporučila svým dětem, aby o otcově minulosti, o níž se sama zmiňovala jen zřídka, nemluvily. Heydrichovu domácnost zahalil závoj mlčení. Pokud si malý chlapec nebyl jistý, jaká je pravda, doma se to nedozvěděl.

Bruno Heydrich byl hrdou směsicí bohéma a podnikatele – „napůl liberál, napůl konzervativec“. Nyní se jeho racionální a otevřený životní styl nezdál být příliš německý. On i jeho rodina se ocitli ve víru válečných událostí. Byl pohlcen silami, které se vymykají jakékoli kontrole, a tak jeho příběh přestal být jen jeho vlastním a osobní a rodinné problémy Heydrichových se spojily s mnohem většími společenskými a politickými dilematy.