Přeložila Michaela Melišíková

Pozn. redakce: V knize je použit volně přebásněný výňatek

z díla Edwina Jamese Millikena (str. 41).

THE GRANVILLE SISTERS

Copyright © Una-Mary Parker 2005

All rights reserved.

Translation © Michaela Melišíková, 2024

ISBN 978-80-249-5431-8

Obsah

- Prolog

- Část první

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Část druhá

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Část třetí

- Kapitola 8

- Kapitola 9

Prolog

Pět legendárních sester Granvillových se poprvé proslavilo svou krásou v polovině třicátých let. Dcery bankéře Henryho Granvilla a jeho ženy Lizy prorazily do vyšší společnosti, přičemž Rosie a Juliet debutovaly v roce 1935.

Jejich fotografie se objevovaly v časopisech a novinách. Mluvilo se o nich díky jejich módnímu stylu, překrásným šperkům a extravagantním večírkům.

Rovněž však přitahovaly zlé jazyky, neboť se zaplétaly do skandálů zahrnujících podvody, zradu, protiprávní jednání, cizoložství, rozvody a sebevraždy, které nedokázali ututlat ani jejich bohatí a vlivní rodiče.

Pak začala druhá světová válka a pro rodinu, jež věřila, že je nezničitelná, už nic nebylo jako dřív.

Výňatek z časopisu Bystander, květen 1956, autor Richard Warwick

Část první

Aspekty hýření

1935

Kapitola 1

Rivalita mezi oběma staršími sestrami Granvillovými započala ještě v jejich raném dětství, ovšem v době, kdy Rosie dovršila osmnáctý rok svého života a Juliet bylo necelých sedmnáct, přerostla v otevřené nepřátelství. Zatímco Louisa, Amanda a Charlotta, které byly o mnoho mladší, žily v harmonii ve třetím patře se svou chůvou, ve velkém hlavním salónku v prvním patře se odehrával souboj vůlí, jenž přiváděl matku k šílenství a otce k prohlášení, že pokud to „takhle půjde dál“, žádná z dcer debutovat nebude.

„Ale to je tak nespravedlivé,“ běsnila Rosie s očima barvy modrých hyacintů plných slz. Kudrny světlých vlasů se jí chvěly. „Měla bych debutovat sama. Juliet je příliš mladá.“

„Bojíš se, že tě zastíním,“ namítla Juliet, neboť věděla, že právě to se stane, aniž by se o to musela vůbec pokoušet. Stejně jako sestra byla i ona vysoká, štíhlá, se světlými vlasy a bledou pletí, avšak oči měla v odstínu akvamarínů a mírně šikmé. Někdo jejímu otci kdysi řekl, že za úsměv té dívky by se otevřelo tisíc šekových knížek.

„Sedmnáct let je na debutantku vskutku málo,“ nechala se slyšet jejich matka Liza Granvillová. Trochu se jich obou kvůli té jejich přirozené jistotě a sebevědomí bála.

„Pomyslete na to, kolik peněz tím ušetříte,“ dodala Juliet pohotově. „Můžete uspořádat jen jeden ples místo dvou.“

Nicméně peníze, jak všichni věděli, nehrály valnou roli. Rodina bydlela v jednom z nejhonosnějších domů ve čtvrti Mayfair a patřil jí rovněž velký georgiánský dům v Surrey na pozemku o dvaceti akrech. Navíc byl Henry Granville předsedou Hammertonovy banky.

Pro Rosie bylo podstatné, že Juliet měla to, čemu všichni říkali sex-appeal. Dokonce i ona viděla, že ten z její sestry vyzařuje jako exotická vůně z lilie. Byl patrný z jejího úsměvu, pohledu i přirozeného pohupování boků při chůzi, zejména na vysokých podpatcích. Muži se za ní na ulici otáčeli a otcovi kamarádi zdvihali obočí se slovy, že „ta to dotáhne daleko“. O tom, že by to někam měla dotáhnout i Rosie, nikdy nepadlo ani slovo.

„Maminko, nemůžete přece uvést do společnosti i Juliet. Kdo to kdy slyšel, aby sestry, které od sebe dělí rok, byly uvedeny spolu? Působilo by to tak hloupě!“ mínila Rosie a z jejího hlasu zaznívala panika.

„Vůbec by to nepůsobilo hloupě,“ namítala Juliet pohrdavě. „Nevypadáme přece stejně a já se rozhodně nehodlám oblékat jako ty.“

„Co je na mém oblečení špatného?“

„Je nudné! Oblékáš se jako všichni ostatní. Já chci být jiná.“

„Poslyšte, děvčata,“ vložila se do hovoru Liza rozhodným tónem. „Tyhle hádky musí přestat. Tatínek už nám pohrozil, že jestli to takhle půjde dál, zruší všechny naše letošní akce.“

Juliet se usmála, jelikož si v tu chvíli uvědomila, že účast na „letošních akcích“ a představení dcer u dvora znamená pro jejich matku mnohem víc než pro obě z nich. I když to byl okamžik, na který se Liza Granvillová tajně těšila už léta, a Juliet to věděla.

„Maminko,“ odvětila sladce, „už nikdy neřeknu Rosie křivé slovo, když mi dovolíte jít s vámi do společnosti. Budu jako beránek a udělám cokoliv, oč mě požádáte, ale prosím, prosím, dovolte mi jít na všechny ty akce s vámi.“

Liza zaváhala a vyhnula se pohledu na druhou dceru.

„Já vím, že Rosie je vaše oblíbená dcera,“ pokračovala Juliet posmutněle, „a slibuji vám, že jí nebudu stát v cestě, ale moc bych si přála, abychom to uskutečnili společně, jako správná rodina.“

Matka se provinile začervenala, neboť to, co Juliet řekla, byla zčásti pravda, ale Rosie byla její oblíbenkyní jen proto, že byla poddajná a potřebovala podporu, kdežto Juliet se o sebe vždycky dokázala postarat sama.

„Vždyť já nemám žádné oblíbence, Juliet,“ odvětila přiškrceným hlasem. „S tatínkem vás máme rádi oba všechny stejně.“

Rosie mírně hrdě povytáhla krk. Skutečně byla jejich matce nejblíže.

„A můžeme tedy jít obě spolu?“ žadonila Juliet.

Liza si těžce povzdechla. „Dobrá tedy. Ale už žádné hádky.“

Juliet se rozzářila, Rosie se zamračila a obě se vyhýbaly vzájemnému pohledu.

„Měly bychom navštívit Normana Hartnella ohledně vašich šatníků,“ poznamenala Liza. „Plesová sezóna trvá pouhé tři měsíce, však víte, od května do července, ale za noc se může konat až pět večírků. Budete potřebovat plesové a koktejlové šaty a oblečení na Ascot, Henley a Wimbledon. A to nemluvím o spoustě bot, klobouků a kabelek.“

Na tvářích obou dívek se díky matčině nadšení rozlily šťastné úsměvy. Uvědomovaly si, že i ona bude potřebovat nový šatník, ještě větší a velkolepější než ten jejich, a právě to jí připadalo tak vzrušující.

˷

„Londýnská sezóna trvá od května do července jen proto, že muži v těch měsících nemají co zabíjet,“ vysvětlila Granvillovic chůva třem mladším sestrám, když seděly u stolu v dětském pokoji a snídaly.

Pro děti byly připraveny misky s ovesnou kaší a mléko v hrnečcích se stříbrným erbovním znakem, zatímco chůva a vychovatelka Ruby si vychutnávaly silný indický čaj, nalévaný z robustní hnědé konvice, a hltaly k němu plátky toastu s marmeládou.

„Co tím myslíte?“ ptala se Charlotta a při zmínce o zabíjení zděšeně vykulila oči. V pěti letech byla krásná jako panenka, měla dlouhé blond vlasy a stejně modré oči jako Rosie. „Zabíjení čeho? Co tatínek zabíjí?“

„Všichni šlechtici chodí střílet, rybařit a lovit,“ vysvětlovala chůva káravě. Způsoby vyšších tříd jí byly docela blízké. „Od srpna do dubna se starají o svá venkovská sídla a střílejí bažanty, koroptve, křepelky, sluky,“ – vypočítávala na svých baculatých prstech – „bekasiny, zajíce a králíky.“

„Jako je třeba králík Petr?“ zeptala se tiše Charlotta a ve tváři zbledla.

„Myslím, že byste jí to asi neměla říkat, chůvo. Bude z toho mít noční můry,“ ozvala se Amanda nesouhlasně. Bylo jí osm a měla dost pruderní povahu. Krátkozraká byla natolik, že oči trvale mhouřila jako krtek, neboť její matka odmítala uznat, že dívenka potřebuje brýle. „Až vyrostu, nikdy nebudu střílet. Ani rybařit nebo lovit. Je to tak strašně kruté.“

„Nebuď směšná,“ opáčila chůva rázně. „Jak jinak si myslíš, že se budou pánové bavit? Proč podle tebe otec zaměstnává hajného?“

Louisa, děvčátko milé a klidné jako letní den, jež právě oslavilo desáté narozeniny, se na Charlottu podívalo soucitnýma očima.

„To je v pořádku, Charlotto. Nejsou to domácí mazlíčci jako psi v Hartley. Tatínek by nikdy žádnému zvířeti neublížil. Když je zastřelí, je to tak rychlé, že zvíře vůbec nic necítí.“

Charlottě se zachvěl spodní ret.

„A teď pojďte, děvčata,“ pravila chůva energicky. „Ruby musí za deset minut doprovodit Louisu a Amandu do školy a ty potřebuješ procvičovat čtení, Charlotto.“

˷

O poschodí níže Juliet hlasitě vykřikla, prudce se v posteli převrátila a pak se celá roztřesená probudila.

Pomalu se posadila a zakryla si rukama obličej. Copak ty noční můry nikdy nepřestanou?

Už dlouho žádnou neměla a doufala, že… ale ne, její sen byl tak živý, tak děsivý, že jí bude trvat jistě několik hodin, než se těch odporných představ okupujících její mysl zbaví.

Pak si všimla šatů na dnešní večer, jež visely u její skříně. Saténové šaty v ústřicovém odstínu byly střižené do kříže, s ramínky posetými drobnými perlami. Nechyběla ani sametová vlečka, která se za ní potáhne, a bílé dívčí rukavičky sahající až nad lokty.

Její klíč, uvažovala, k tomu, aby si pro sebe vytvořila novou osobnost. Vstup do světa dospělých, kde se konečně bude moct stát tou, kterou vždy chtěla být, a minulost nechá za sebou. Krok ke svobodě a možnosti od nynějška převzít kontrolu nad svým životem.

Nemohla se dočkat.

˷

Dole přes chodbu seděla Liza ve své posteli a vychutnávala si ranní šálek čínského čaje, který jí na malém lakovaném podnosu přinesl majordomus Parsons.

Když se opřela do huňatých polštářů ve své okouzlující růžové ložnici se starožitnostmi a sytě růžovými brokátovými závěsy, napadlo ji, jestli si někdy jako jediný potomek špatně placeného učitele a jeho ženy švadleny, kteří byli oba již po smrti, pomyslela, že se jednoho dne provdá za bohatého muže a bude s ním žít v tak okázalém domě v nejmódnější části Londýna? Že bude mít osm sluhů? K dispozici šoféra a bentley? A trezor napěchovaný šperky rodiny Granvillových a vlastní komornou, jež se jí bude starat o šaty?

Henry Granville se do ní hluboce a vášnivě zamiloval, když v roce 1913 dělala společnici jedné staré dámě. Bylo jí osmnáct a ukázalo se, že ta stará dáma byla Henryho prateta, kterou pravidelně navštěvoval. Liza zkrátka nemohla uvěřit svému štěstí, když ji požádal o ruku, a nakonec ji zavedl do světa, o němž se jí takřka ani nesnilo. Zprvu ho však odmítla.

„Nikdy nebudu schopná držet krok s tebou a tvou rodinou, Henry,“ namítala, neboť si byla jistá, že by se jí to vážně nepovedlo, zvlášť poté, co se seznámila s jeho matkou, lady Anne Granvillovou, jejíž otec byl hrabě z Hanley.

„Všechno zvládneme, miláčku,“ slíbil Henry. Byl elegantní, vysoký, se širokými rameny, světlými vlasy a knírem a zářivě modrýma očima, které zdědily i jejich dcery. „Postarám se o tebe. Slibuji.“

Ačkoliv byla Liza bláznivě zamilovaná, stále měla určité pochybnosti. „Co když před tvými přáteli řeknu něco nevhodného?“

Henry jí doporučil, aby byla sama sebou. Slíbil jí také, že rozdílné poměry jejich rodiny nikdy nebudou představovat problém. „Miluji tě a chci, aby ses stala mojí ženou,“ pravil upřímně.

Vzali se následující rok, těsně před začátkem Velké války. Henry, který vstoupil do gardy, byl po několika prvních idylických měsících poslán na frontu a Liza odešla k lady Anne do Hartley Hall. Tchyně ji vřele přivítala, nenápadně ji vzala pod svá křídla a Liza se rychle učila, jelikož zoufale toužila, aby na ni byl Henry pyšný.

Jakkoliv nebyla žádná intelektuálka a ani příliš bystrá, stala se z ní milá a přitažlivá, byť mírně povrchní žena s poměrně dobrými přesvědčovacími schopnostmi a velkým šarmem. Když se jim potom narodilo jejich pět dcer, přála si, aby se i ony vdaly stejně dobře a šťastně jako ona.

Henry si uvědomil, že právě kvůli tomu usilovala o to najít dívkám „dobrou partii“. A třebaže si tajně přál, aby svou ctižádost nedávala světu tak na odiv, nahlas nic neřekl a považoval to za kompliment, neboť to znamenalo, že je s ním manželka šťastná.

˷

„Kdybych tušila, že tu budeme muset sedět tak dlouho, zašla bych si ještě před odchodem na toaletu,“ zabručela Rosie.

Bylo osmého června. Čtveřice seděla v autě již celé dvě hodiny a stále trčela na promenádě, několik set metrů od bran Buckinghamského paláce.

„Měli jsme z domova vyjet dřív,“ poznamenal Henry ztěžka. V černých pumpkách, punčochách a botách s přezkami a válečnými medailemi vypadal distingovaně. „Zpoždění máme jen kvůli tomu, že sis hrála s tou korunkou, Rosie.“

„Do tohohle nového krátkého účesu je mnohem těžší zakomponovat pírka, než když má člověk dlouhé vlasy,“ odvětila Liza smířlivě. Měla na sobě stříbrné šaty z lamé se stříbrnou krajkovou vlečkou a oslnivou diamantovou korunkou ve vlasech a náhrdelníkem na krku. Celá zářila štěstím. „Pokud budeme v paláci do osmi hodin, bude to v pořádku,“ dodala a uhladila si rukavičky.

Juliet se samolibě usmála. Dlouhé husté kadeře, jež si odmítala nechat ostříhat, měla svázané do řeckého uzlu, takže jí kadeřnice neměla problém připnout do vlasů tři bílá pírka, která byla součástí erbu prince z Walesu. Jen se zlobila, že si nesměla vypůjčit jednu z matčiných korunek.

„Ty smějí nosit jen vdané ženy,“ vysvětlila Liza.

Dlouhá řada velkých černých aut, připomínajících pohřební vozy na cestě na sjezd funebráků, se pomalu blížila kupředu. Cestu lemovaly tisíce lidí, kteří se těšili na dámy v nádherných šatech a zářivých špercích.

Juliet byla z této pozornosti nadšená, zatímco Rosie se tvářila rozpačitě.

„Proboha, nemávej na ně, Juliet,“ napomenul dceru v jednu chvíli Henry, když zvedla ruku v bílé rukavičce, aby pozdravila davy. „Nejsme královská rodina.“

Královská rodina. Juliet si to slovo vychutnávala a představovala si, že je nějakou cizí princeznou, přijímající nekritickou chválu svých poddaných.

Fotografové od novin již začali skrz okna automobilů fotit.

„Nevěděla jsem, že to bude až takové,“ konstatovala Rosie zděšeně, zatímco Juliet se koketně usmívala do objektivů.

„Ženy se chodí koukat, co mají lidé na sobě,“ poznamenala Liza lhostejně. „Je to pro ně jako módní přehlídka. Nepřišly se dívat na nás.“

Vystupování z auta po příjezdu představovalo riziko, které ani jedna ze sester nepředpokládala. Vlečky si bylo třeba přehodit přes levou paži, hlavy musely sklonit, aby si neponičily peří ve vlasech, kytice gardénií a růží bylo nutno pečlivě svírat.

Sotva lokaj v livreji a bílých rukavičkách podal Juliet ruku, aby ji podepřel, chytila se jí s horlivostí člověka, jemuž někdo hodil záchranné lano, když se málem v nebezpečném zpětném proudu utopil.

„Bože!“ zamumlala, zatímco stoupala po schodech vedoucích do paláce.

Jakmile se obě sestry ocitly uvnitř, prohlížely si tu nepoznanou, oslnivou směs šarlatové a zlaté barvy a koberec, který se před nimi rozprostíral jako rudý oceán.

„Jémine!“ reagovala Rosie rovněž s údivem.

„A co teď?“ tázala se Juliet matky.

„Pojďte za námi,“ šeptla Liza a po boku Henryho stoupala po velkolepém schodišti kolem stráže z řad královské gardy. Společně došli nahoru, kde od nich napudrovaní lokajové převzali Lizin bílý liščí kabátek a Julietin a Rosiin plášť zdobený hermelínem.

Zatímco se muži zdravili se svými přáteli, matky a dcery se jako holubičky jemně upravovaly.

Posléze se přesunuli do bílého salónu, kde už to pěkně žilo. Na jedné straně stály řady pozlacených židlí.

„Běžte se posadit tamhle,“ ukázala dcerám Liza. „Máte přece své pozvánky, že?“

Dívky přikývly, své cenné kartičky, na nichž byla uvedena jejich jména, svíraly jako poklad. Bez nich by je totiž ceremoniář nevpustil dovnitř.

„Kam to jdete, maminko?“ zeptala se Rosie vyděšeně. „Proboha, neopouštějte nás.“

„Musím jít před vámi, drahoušku. V pravý čas přijdeš s ostatními děvčaty za mnou.“

Dívky se posadily a celou věčnost sledovaly, jak jejich matky mizí vzdálenými dveřmi do vedlejšího trůnního sálu. Poté přišly na řadu debutantky.

Rosie se odhodlaně postavila před Juliet. Modré taftové šaty a vlečka odrážely barvu jejích očí, tváře jí plály vzrušením a ruce se jí třásly nervozitou.

Chvíli nato přišla řada na Juliet.

„Slečna Juliet Granvillová,“ houkl ceremoniář.

A bylo to tady. Její chvíle slávy. Se vztyčenou hlavou se vydala vpřed, aby se představila králi a královně britského impéria, impéria tak obrovského, že se říkalo, že nad ním slunce nikdy nezapadá.

Uchopila kytici a před králem udělala hluboké pukrle a posléze i jedno před královnou. A najednou bylo po všem.

Ocitla se v modrém salónu, kde na ni čekala Rosie spolu s rodiči. Ti se tvářili velmi hrdě.

„Co se bude dít teď?“ vyzvídala mladší z dcer.

„Až král a královna opustí trůnní sál, proběhne večeře se šampaňským a pak pro nás přijede auto,“ řekl jí Henry.

Juliet se zašklebila. „To je všechno?“

„Ne. Jsme totiž pozváni na večírek do Savoye, kde, když budeš mít štěstí, můžeš protančit celou noc,“ odpověděl s úsměvem.

„Ach, tatínku, to je úžasné!“ vykřikla hlasitě, objala ho kolem krku a chystala se ho políbit, což u ostatních dívek a jejich rodičů vyvolalo pobouření.

„Objímání bychom si měli nechat na později, zlatíčko,“ pravil Henry a pobaveně se vymanil z její náruče.

„Nesmíme zapomenout, kde se nacházíme, drahoušku,“ napomenula ji Liza šeptem.

Juliet opáčila bezostyšně: „Nevím, jak vy, ale já se tu cítím jako doma.“

˷

Po příjezdu do hotelu Savoy se šatna zaplnila matkami a dcerami, které se zbavovaly vleček a péřových čelenek, kytic a rukaviček. Formality byly u konce. Matky toužily po silném koktejlu, debutantky zase po stejně silném muži, který by je prohnal po tanečním parketu.

Liza, usazená u dlouhého stolu pro třicet osob, si zběžně prohlédla ostatní hosty a v duchu si gratulovala, že se posledních dvacet let přátelila s lady Carmichaelovou a ta se dokonce stala Rosiinou kmotrou. Celou tu dobu věděla, že Trudie Carmichaelová, která měla stejně starou dceru, se bude v sezóně pětatřicátého roku hojně věnovat společenským událostem. Carmichaelovi sice nebyli tak bohatí jako Granvillovi, nicméně se zdálo, že se znají s velkým počtem „mládeže“, a tak, když usedali k večeři, Liza s uspokojením kvitovala, že Rosie i Juliet mají po obou stranách mladé muže z ucházejících poměrů.

Carroll Gibbons s kapelou oživil atmosféru svou romantickou populární hudbou, a sotva zazněly tóny písní „I Cover the Waterfront“ a „Dancing in the Dark“, taneční parket se rychle zaplnil.

Juliet planula nadšením a sebejistotou, Rosie byla viditelně plná naděje.

„Není to zatraceně skvělý večírek?“ poznamenal mladík po Julietině pravici, který se představil jako Archie Hipwood. „Navštívila jste už Buck House?“

Juliet přikývla. „Myslíte, že bych od vás mohla ochutnat doušek vína? Jsou tu moji rodiče a já ještě nesmím pít alkohol. Taková otřesná nuda,“ dodala a napodobila jeho rozvláčný akcent.

„Jak nespravedlivé. Tady, pojďme si vyměnit sklenky!“ Potutelně k ní přisunul svou sklenici a vzal si od ní tu její s pomerančovou limonádou.

„To je od vás laskavé!“ koketovala s ním dívka.

Muž po jejím druhém boku se k ní naklonil. „Dobrý den. Jsem Colin Armstrong. Vy musíte být Juliet Granvillová.“

Oči se jí rozzářily. „Jak to víte?“

„Když se na scéně objeví nová kráska, zprávy se šíří rychle. Chtěla byste si se mnou zatančit?“

Juliet se rychle napila vína. „To bych moc ráda. Tuhle píseň prostě miluji.“ A ve svých saténových šatech v barvě slonové kosti, s mladíkovou rukou kolem pasu, zamířila k parketu, přičemž jeho tuctovou, nicméně okouzlující tvář obdařovala širokým úsměvem.

O kousek dál u stolu rozmlouvala Rosie s někým, kdo se jmenoval Charles Padmore.

„Kde tedy bydlíte?“ zeptal se.

„Na Green Street.“

„Užíváte si svou první sezónu?“

„Ano. Zatím mi to připadá jako velká zábava.“ Závistivě se podívala za tančícími páry, zvlášť když zahlédla Juliet ve víru tance, zatímco kapela vyhrávala píseň „Let’s Make Hay While the Sun is Shining“.

„Jezdíte na koni?“

„Momentálně už tolik ne, ale když jsem byla malá, měli jsme poníky,“ odpověděla Rosie a obrátila se na svou matku, aby ji zachránila. Proč se nedokázala bavit tak jako její sestra?

Otočila se k muži po svém druhém boku a doufala, že bude mít větší štěstí. „Dobrý den, já jsem Rosie Granvillová,“ představila se nesměle.

„Dobrý den. Mé jméno je Peregrine Carnegie.“ Přívětivě se na ni usmál.

„A… ehm… chodíte na takovéto večírky často?“

„Vlastně ani ne. Teta Trudie mě dnes večer přesvědčila, ať ji doprovodím. Studuji totiž ekonomii na Oxfordu. Nemám tedy čas chodit na večírky. Nejste sestra Juliet Granvillové?“

„Ano,“ odvětila Rosie chladně.

„Říkal jsem si, že je mi to jméno povědomé. Podle mé tety se už proslýchá, že je to úžasná kráska, která by se mohla stát debutantkou roku!“

„Už nikdy nepůjdu na stejný večírek jako Juliet!“ vybuchla Rosie se slzami v očích, když si později šla s matkou přepudrovat nos.

Liza se zatvářila zděšeně. Tohle byla teprve první noc sezóny – čekalo je dalších dvanáct týdnů.

„Ale příští týden vás čeká společný ples pro debutantky, zlatíčko,“ vykoktala rozrušeně, neboť věděla, že má před sebou opravdovou rodinnou krizi.

˷

Ráno v den, kdy se konal ples, by se atmosféra v domě na Green Street 48 dala krájet, jak byla plná rozporuplných emocí. Liza vstala brzy, z nervozity a vzrušení jí totiž bylo špatně od žaludku. Posmutněle se na sebe podívala do zrcadla.

Proč se s každým dalším rokem rozšiřovala ona propast mezi tím, jak si myslela, že vypadá, a tím, jak skutečně vypadala?

Dole to byl samý shon. Krabice s květinami se vznášely domem jako plovoucí záhony s bylinkami a dodavatelé už přivezli obrovské množství malých pozlacených židlí s červenými sametovými podsedáky.

V kuchyni paní Fowlerová, kuchařka, pozorně dohlížela na jídlo připravované na snídani pro dvě stě hostů a závistivě kvitovala, že má sama na starost jídelníček na večeři před plesem pro pouhých pětadvacet hostů. Byla to drobná žena, štíhlá jako proutek, s unaveným obličejem orámovaným chomáčky zrzavých vlasů, a když se usmívala, cenila při tom zuby jako pes.

„Odneste pronajaté nádobí a sklenice do chodby před přípravnou,“ chraplavě vyštěkla. „Žádné nádobí mi sem nenoste.“

Majordomus Parsons mezitím s obavami sledoval desítky beden šampaňského a přemýšlel, na jak dlouho hostům vystačí.

Ke zmatku přispělo i to, že dorazili stěhováci, aby z hlavního salónu a snídaňového salónku vynesli nábytek, pročež v hale docházelo k častým srážkám mezi lidmi, kteří něco z domu odnášeli, a těmi, co naopak nosili věci dovnitř. Dokonce i v dětském pokoji bylo rušno, jelikož Charlotta neustále poskakovala sem tam a vykřikovala: „Já chci dnes večer tančit s tatínkem!“

„Budeme se moct dívat, až budou hosté přicházet, že?“ zeptala se znepokojeně Louisa.

„Uvidíme, co na to poví tvoje matka,“ opáčila chůva.

„Ale já chci tančit s tatínkem,“ naříkala Charlotta.

Louisa ji utěšovala: „Zatančím si s tebou na schodišti, kde nás nikdo neuvidí.“

Charlottě se zachvěl spodní ret. „Ale tatínek na schodech nebude,“ odtušila.

Chůva ji ostře napomenula: „Charlotto, jestli nesníš ty cereálie, nebudeš tančit s nikým.“

˷

Triumfální kaskáda růžového šampaňského, stékající z vrcholu pyramidy vytvořené ze sklenic na víno do podstavce z bílého mramoru, vyvolávala nadšený údiv hostů, kteří zavítali na večeři před plesem. Byl to vrchol večera a rovněž to bylo poprvé, co se něco takového objevilo na plese debutantek.

„To je tak neskutečné!“ zvolala lady Sibyll Lygonová, jež psala články o společenských večírcích pro časopis Harper’s Bazaar.

Choť barona při pohledu na zářivou kaskádu souhlasila. „Příliš nádherné, aby se to dalo popsat slovy, má drahá. Myslíte, že to vydrží takto téct celý večer?“

Aga Khan, stojící za ní, se tvářil dokonce až ohromeně, zatímco vévoda a vévodkyně z Rutlandu se podle článku v časopise Tatler „uznale usmívali“.

Nahoře na schodišti stály Louisa, Amanda a Charlotta v šatech z bílého organtýnu, přes něž měly přehozené modré šerpy, a fascinovaně shlížely přes zábradlí dolů.

„Vskutku ano, všechny se vám tak podobají, Lizo,“ poznamenala s údivem lady Diana Cooperová, slavná kráska. „Opravdu byste měla Philipu de Laszlovi dovolit, aby je namaloval. Víte, že vytvořil i nádherný portrét princezny Alžběty?“

Rosie, které to v bílých krajkových šatech a dlouhých bílých rukavičkách nesmírně slušelo, se zdálo, že se jejího debutantského plesu ten večer účastní snad celý Londýn.

Bohužel uvnitř plála závistí, jelikož se též pozornosti dostávalo i Juliet.

Všechno začalo jít z kopce ještě předtím, než dorazili hosté na večeři. Čekala s rodiči, aby mohla příchozí přivítat, když vtom se ozval Henry.

„Kde je Juliet?“

Rosie pokrčila rameny. „Nemám nejmenší tušení.“

„Je snad už připravená, ne?“ zeptala se Liza a nervózně se rukou ovívala.

„Nemám tušení, maminko. Celé odpoledne byla zavřená ve svém pokoji.“

„Ach, můj bože…!“ zabědoval Henry rozrušeně.

„Chtěla jsem, aby viděla tu kaskádu šampaňského a květiny, než všichni přijdou,“ strachovala se Liza. „Musí už být připravená.“

Sama byla nalíčená, vlasy natočené a diadém v jejím účesu držel už celé hodiny.

„Juliet!“ zavolala trochu zoufale.

„Nemá šanci tě zaslechnout, miláčku,“ podotkl Henry. Popošel ke schodišti, jeho postava ve slavnostním fraku působila obzvlášť distingovaně.

V tu chvíli se ozval klapot podpatků, a když vzhlédli, uviděli dceru, jak volným krokem sestupuje dolů.

Rosie se na chvíli zatvářila zmateně. Juliet vypadala vyšší než obvykle a okouzlující jako hollywoodská filmová hvězda. Přes levé rameno měla zavěšený trs růží z bílého sametu, které zcela jistě nepocházely od Normana Hartnella, ale spíš ze zlevněného zboží obchodního domu Selfridges. Ústřední květ byl tak velký, že když sklonila bradu, z jejího obličeje byly vidět jen akvamarínové oči, které se zdály být výrazně lemované černou barvou.

„Co sis to udělala s obličejem, Juliet?“ zděsila se Liza. „A kde jsi vzala ty příšerné květiny?“

V tu chvíli se k nim Juliet otočila čelem a matka se zděsila úplně, neboť viděla, že Juliet si z původně skromného véčka svých šatů udělala hluboký výstřih, který odhaloval její vyzývavý dekolt.

Liza skřehotavě vykřikla: „Takhle se nemůžeš ukázat na veřejnosti!“

Juliet se však jen usmála a při pohledu na její výrazná ústa nalíčená šarlatovým odstínem rtěnky se i Henry cítil docela vyveden z míry.

„Běž si okamžitě vydrhnout ten hnus z obličeje,“ nařídil jí šeptem rozzlobeně, „a zakryj se šátkem nebo něčím jiným.“

„Vypadáš jako coura!“ vyhrkla Rosie, které se začaly oči zalévat slzami a tváře jí rudly.

„Lepší než vypadat jako sepraná šedá myš!“ odsekla Juliet.

„No tak, děvčata…,“ začal je Henry rozrušeně klidnit.

Jak řekla Juliet druhý den ráno Louise: „Zachránil mě doslova pověstný zvonek. V tu chvíli dorazila lady Astorová s jednou ze svých pěti korunek ve vlasech, takže maminka s tatínkem museli zmlknout.“

Toho večera se zdálo, že Juliet dosáhla nového vrcholu krásy a půvabu. Liza si při pohledu na ni zklamaně uvědomila, že její drahocenná Rosie bude skutečně zastíněna svou sestrou. Rosie byla sice blondýnka a takovým jemným způsobem byla nádherná, zato Juliet v sobě měla něco jiného. Nedefinovatelné charisma a sexualitu, která ji činila výjimečnou.

„Není ta vaše Juliet úžasná?“ říkali lidé. Starší muži si ji zamyšleně prohlíželi a přáli si být o třicet let mladší, mladíci se jí dívali do očí a přemýšleli, jestli mají šanci na polibek.

Liza se však znepokojeně zamračila. Vzít dívky do společnosti takto najednou byla strašlivá chyba.

„To je tak nespravedlivé, maminko,“ zašeptala Rosie, když si šly nahoru přepudrovat nos.

„Ach, zlatíčko…,“ soucítila s ní Liza.

„Nemůžete ji nějak zastavit?“

„Co nadělám?“

Matka s dcerou na sebe bezvýrazně hleděly a lámaly si hlavu, jak by mohly Juliet zastavit… ale zastavit v čem přesně? Zamezit jí v tom, aby byla sama sebou?

Liza málem Rosie řekla, ať se začne chovat asertivněji, ovšem jaký by to mělo smysl? Rosie zkrátka nebyla asertivní typ. „Měla jsem ji přimět, aby počkala do příštího roku,“ podotkla chabě.

Rosie svěsila koutky krásných růžových úst.

„Každopádně, teď už je pozdě. Zkazí mi celé léto. Já to prostě vím.“

Liza se obávala, že má její dcera pravdu.

˷

Když Henry s napětím pozoroval příchozí, uviděl svou matku, lady Anne, jak se posadila ke skupině dalších zámožných vdov.

„Dobrý den, maminko. Vypadáte fantasticky.“

„Děkuji, synu.“ Kývla hlavou směrem k Juliet, která kolem nich prolétla v náručí nějakého mladíka. „Je to ale malá koketa, že? Ale tak okouzlující,“ poznamenala pobaveně. „Vždycky se mi ta její povaha líbila.“

Henry se usmál a povytáhl obočí. „Je vskutku nepřehlédnutelná.“

„Ale má v sobě spoustu dobrého. Když se teď začne pohybovat mezi dospělými, bude mnohem šťastnější.“

„Nikdy mě nenapadlo, že je nešťastná.“

„Vážně, Henry? Mě ano. To dítě není šťastné už dlouhou dobu.“

„Co tím myslíte, maminko?“

Lady Anne zavrtěla hlavou a diamantové náušnice se jí v uších zachvěly.

„To dítě od malička něco trápí.“

„Netuším, co by ji tak mohlo trápit,“ odvětil pochybovačně.

Lady Anne ho rukou v rukavičce poplácala po rameni. „Nedělej si s tím starosti, drahý. Bude v pořádku.“

„Ano, maminko. Ale bude v pořádku i Rosie?“

˷

Další vydání bulvárního plátku Bystander označilo Rosie a Juliet Granvillovy za „nejkrásnější debutantky, které se objevily na londýnské scéně od dob Margaret Whighamové v roce 1930“, zatímco deník Sketch shrnul večírek jako „debutantský ples roku“. Časopis Tatler zašel ještě dál: „Rosie a Juliet Granvillovy, nadpozemsky krásné debutantky roku 1935, jsou předurčeny k tomu, aby našly dokonalé partie.“

˷

„Podívejte se na všechny ty děkovné dopisy!“ zvolala Liza. „Nejsou ti lidé milí?“

„Podívejte se na všechny ty účty!“ reagoval Henry suše. „Jak může pronájem sto padesáti pozlacených židlí vyjít skoro na tolik, jako bychom si ty zatracené věci koupili?“

V následujících dnech v rodině pravidelně propukaly hádky, protože všichni byli unavení. Domem se jako epidemie chřipky šířil pocit jakéhosi zklamání.

Chůva si stěžovala, že se z mladých dívek přes noc stali „rozmazlení spratci“, kuchařka zase hodila po služce v kuchyni hrncem, protože ho řádně neumyla. Dokonce i Parsons, obvykle tak klidný a rozvážný, ostře pokáral služebnou kvůli špatně prostřenému stolu ke slavnostnímu obědu.

Ke všemu se služebnictvo dožadovalo volna, aby se mohlo jít podívat na oslavy stříbrného výročí vlády krále Jiřího V. a královny Marie.

Ulice Londýna náhle rozkvetly záplavou vlajek. Patriotismus se šířil městem jako nakažlivá a horečnatá euforie. Liza a Henry byli pozváni na slavnostní ples v Buckinghamském paláci, ovšem dcery, k Julietině vzteku, pozvánku neobdržely.

„To je jen pro dospělé, drahoušku,“ vysvětlovala jí Liza. „Vy byste se tam strašlivě nudily.“

„A kdy tedy budu moct jít zase do paláce?“

„Předpokládám, že vás v pravý čas pozvou na jednu ze zahradních slavností.“

Chůva však byla rozhodnutá, že Louisa, Amanda a Charlotta by měly vidět krále a královnu, jak jedou v průvodu ve svém zlatém kočáře z paláce do Westminsterského opatství. Lize se ten nápad nezamlouval kvůli obrovským davům lidí, jimž budou muset čelit. Děti by se snadno mohly ztratit.

„Musíte si s sebou vzít Parsonse a Ruby, chůvo,“ rozhodla pevně.

„Jistě, madam,“ souhlasila chůva poslušně, třebaže to podle ní nebylo nutné. Jakmile byly totiž dívenky oblečeny do svých nejlepších bleděmodrých plátěných kabátků, červených střevíčků a bílých ponožek ve stylu královských vnuček, princezny Alžběty a princezny Margaret Rose, dostalo se jim zvláštního zacházení, protože dav si nepochybně myslel, že se jedná o potomky nějakého evropského panovníka.

Chůvin plán zafungoval. Babičce se proto za pomoci komorníka a chůvy podařilo dívky vmanévrovat do přední řady, takže když je průvod míjel na náměstí, byly v ideální pozici, aby si mohly prohlédnout nádherný kočár, v němž se vezli postarší král s královnou.

„Podívejte se!“ vykřikla vzrušeně Charlotta.

„Tiše,“ napomenula ji Amanda.

Chůva neřekla vůbec nic, protože už jí po baculatých tvářích stékaly slzy.

„No tedy…!“ vypravila ze sebe, když se konečně zmohla na slovo. „Už jste někdy…?“

„Podle mě je to lepší než biograf,“ souhlasila Ruby.

„To vskutku ano,“ ozval se Parsons.

Chůva se vysmrkala. „Děti,“ pravila, když se vraceli přes Green Park domů, „o tomhle můžete jednou vyprávět svým vnoučatům. Nikde na světě neuvidíte větší slávu,“ dodala vlastenecky.

˷

„Ulice Holland Villas je tak daleko od města,“ poznamenala Liza. „Kdo tě tam pozval na večeři?“

Rosie se podívala na dopis, v němž ji žádali, aby se zúčastnila večeře konané před zahájením plesu u lorda a lady Heyshamových. „Je podepsaný Cynthií Bartlettovou. Ples se koná v Holland House, takže je to vlastně velmi příhodné. S kým bude večeřet Juliet? Doufám, že ne se stejnými lidmi?“

Liza zaváhala. Juliet byla totiž pozvána na večeři s Londonderryovými. Byla na ni obzvláště hrdá, jelikož markýza z Londonderry byla toho času jednou z nejokázalejších hostitelek a jediná lady Astorová jí mohla konkurovat.

Rosie se na matku znepokojeně podívala. „S kým bude večeřet Juliet?“

„S lady Londonderryovou,“ odpověděla Liza nenuceně.

„Proč pozvala právě ji?“ rozkřikla se vztekle Rosie.

Liza se zatvářila provinile. „Je to jen večeře, Rosie,“ chlácholila dceru. „Jakmile se dostaneš na Heyshamský ples, bude jedno, u koho kdo večeřel.“

˷

Rosie ten večer vypadala obzvlášť něžně ve svých růžových šatech se zlatými korálky na ramenou a růžovo-zlatými náušnicemi s topazem. Pleť měla zčervenalou jako sluncem vyzrálá broskev, což umocňovalo modř jejích očí. Byla odhodlaná hovořit s více lidmi, tančit více tanců, a vůbec zářit víc než Juliet. Věděla, že jí to rovněž sluší, neboť když dorazila do domu paní Bartlettové, hostitelce se zablesklo v očích a tenké rty pevně sevřela. Bylo zřejmé, že Rosie zastíní Floru, její vlastní baculatou a poněkud nevýraznou dceru.

Jakmile dorazily do Holland House, Rosie se několik minut zdržela v šatně, což byl trik, který se naučila od Juliet, takže než vstoupila do tanečního sálu, paní Bartlettová a ostatní nudní hosté se už stačili rozprchnout.

Po přijetí lordem a lady Heyshamovými a jejich dcerou Prudence si Rosie všimla jedné ze svých kamarádek, Megan Hamiltonové, která seděla na druhé straně tanečního sálu na jedné z malých pozlacených židlí určených pro debutantky, na nichž mají čekat, dokud je někdo nevyzve k tanci. Než však k Megan došla, přistoupil k ní vysoký, ramenatý mladík s tmavě hnědými vlasy a tmavýma sentimentálníma očima připomínajícíma kokršpaněla, jako by ji už znal.

Lady Heyshamová vystoupila z řady hostitelů vítajících příchozí a Rosie si na okamžik myslela, že se mladíka chystá odvést, nicméně ta se místo toho okouzleně usmála.

„Rosie, drahá, mohu vám představit Alastaira Slaidburna?“ Pak se obrátila k mladému muži, jako by mu chtěla popsat vzácný klenot. „A tohle je Rosie Granvillová,“ řekla mu.

„Těší mě,“ pravil vážně a podal dívce ruku.

„I mě těší.“ Měla pocit, že jí něžně zmáčknul srdce, jako když se jemným stiskem prstů zkoumá zralost švestky.

„Chtěla byste si zatančit?“ Úsměv mu rozzářil tvář a kolem očí se mu z toho smíchu vytvořily drobné vějířky vrásek.

„To bych moc ráda.“ Vydali se na parket, a když klusali v rytmu quickstepu, Rosie bylo náhle nad slunce jasné – téměř jako by byla jasnovidka –, že tohle je muž, kterého si chce vzít za manžela. Zatímco se snažila držet krok s jeho sofistikovanými pohyby, pocit štěstí ji zaplavil jako uklidňující hřejivá vlna.

Když jí posléze navrhl sklenku šampaňského a že by si spolu mohli na pár minut odpočinout, s nadšením souhlasila. Zavedl ji do předsálí, kde se usadili s nápoji na pohovku.

„To je lepší, je tu příjemný chládek,“ poznamenal a usmál se na ni. „Jak se vám líbí být debutantkou?“

„Báječně si to užívám,“ odpověděla bezelstně a usrkla šampaňského. Maminka oběma sestrám řekla, že smí pít jen nealkoholické nápoje, ale tohle, jak Rosie cítila, byla výjimečná situace. „Chodíte na hodně takovýchto večírků?“ zeptala se ho plná naděje.

„Pokud nemusím, tak ne,“ odpověděl pobaveně, „jenomže Alice Heyshamová je moje sestřenice a já jsem jí slíbil, že jí při uvedení Prudence do společnosti podám pomocnou ruku.“

Šťastná to Prudence, pomyslela si Rosie a přála si, aby ji napadlo něco duchaplného a zábavného, co by řekla, a on zůstal po jejím boku po zbytek večera.

„Povězte mi něco o sobě,“ zeptal se Alastair lehce a sebevědomě. „Kde bydlíte?“

Ledy byly prolomeny. Rosie se uvolnila a vyprávěla mu o svých rodičích a o domě na Green Street, o tom, jak ráda hraje tenis a jaké má roztomilé malé sestřičky. O Juliet se však nějak zapomněla zmínit.

Ještě několikrát si spolu zatančili, načež se neochotně omluvil, že z povinnosti zkrátka musí provést i svou sestřenici a Prudence. Otázal se však, zda by mu potom ještě věnovala tanec.

„Samozřejmě,“ souhlasila bezstarostně. Rozhodla se raději strávit čas pudrováním nosu, nanášením dalšího balzámu na rty a povídáním si s jinými ostýchavkami, které se vždy shromažďovaly v šatně, než aby musely čelit ponížení a vysedávat u tanečního parketu v naději, že je někdo vyzve k tanci.

Právě když ze šatny odcházela, vtrhla dovnitř Juliet v šatech, které na ní Rosie ještě neviděla. Byly z tyrkysového saténu se žluto-červenými hedvábnými motýlky rozesetými kolem ramen a dívka v nich vypadala úžasně exoticky, s dlouhými vlasy vyčesanými na zátylku do drdolů, protkanými šňůrkami drobných perel.

„Tady jsi!“ zvolala při pohledu na sestru. Modré oči měla obtažené černou linkou, jako kočka. „Trčíš tu celý večer, co?“ zeptala se s falešným soucitem.

„Ne, netrčím!“ odsekla Rosie ledovým tónem. Najednou měla pocit, že vypadá jako hastroš, a vůbec si nepřipadala atraktivní.

Juliet pobaveně pokrčila rameny, povytáhla vyškubané obočí a řekla: „Aha, hm…“

Rosie spěchala zpátky do tanečního sálu, ale Alastair stále ještě poskakoval po parketu s Prudence, která působila mdle a znuděně. Zatraceně, pomyslela si. S kým se mám bavit, dokud nebude volný?

„Dobrý den, Rosie,“ hlesl jí někdo do ucha. Byl to Charles Padmore, vytáhlý, ale skvěle upravený. Bílý frak jeho postavě rozhodně lichotil, pomyslela si Rosie. Sluší každému muži.

„Chcete si zatančit?“ zeptal se.

„To je od vás milé, Charlesi, ale hrozně mě bolí z bot nohy, mohli bychom si jenom chvíli povídat?“ Ovívala se krajkovým vějířem, a přitom nenápadně sledovala Alastairovy pohyby.

„Jistě, jak si přejete.“ Zněl zklamaně a ona si uvědomila, že než se jí znovu podíval do tváře, pohledem přejel její dekolt a pak se jí zadíval na boky. „Můžu vám donést něco k pití?“

„Ano, prosím.“

Když se vrátil od baru se dvěma sklenicemi ovocného punče, vyprávěl jí o včerejším Derby a o tom, jak zvítězil kůň Aga Khana. Pak si Rosie ke své úlevě všimla, že se k nim blíží Alastair.

„Omluvíte mě, Charlesi?“ zeptala se sladce. „Tenhle tanec jsem slíbila Alastairovi už dávno.“ Znělo to, jako by se k němu zavázala už vloni.

Charles chtěl sklíčeně podotknout, že si myslel, že ji bolí nohy, ale pak si to rozmyslel, odvrátil se a zamumlal něco o tom, že by se stejně chtěl ještě napít.

Alastair to s ní na parketu pěkně roztočil, při tangu ji vykrucoval a boky se pevně tiskl k jejím, rukou Rosie objímal na bedrech a v jeho hnědých očích se zračil vítězoslavný výraz.

„Jste dobrá tanečnice,“ poznamenal.

Rosie se udýchaně usmála. Neodvážila se říct ani slovo, neboť se musela soustředit na kroky.

Nakonec k ní přišla paní Bartlettová s manželem v závěsu, zatímco Alastair odklusal pro další nápoje.

„Není od vás moc hezké, že jste si lorda Slaidburna na celý večer zabrala pro sebe,“ prohlásila chladně. „Na večírku jsou i jiné dívky, které si chtějí zatančit, víte? Každopádně my už odcházíme, pojďte tedy s námi, odvezeme vás domů.“

Alastair se vrátil s pitím a Rosie se k němu otočila. Toužila po tom, aby ji později – mnohem, mnohem později – odvedl domů on, ale věděla, že to není povoleno, a také věděla, že by jí to nikdy ani nenavrhl, aby neohrozil její pověst.

Na okamžik ji napadlo, že by Bartlettovým sdělila, že zůstane déle, a pak by se vrátila domů se svou sestrou, ale když zaváhala, madam jí dala jasně najevo, že nemá náladu se dohadovat.

„Tak pojďme hned, Rosie. Floru bolí hlava, viď, drahá?“ obrátila se na dceru, která vypadala, jako by měla za sebou mizerný večer.

Rosie se rozloučila s Alastairem a pak odešla, nemohla se však neotočit a nepodívat se na něj. Nic o něm nevěděla, dokonce ani to, kde bydlí, a přesto už teď pociťovala ztrátu, že mu nemůže být po boku.

Stále postával na místě, kde ho zanechala, a jejich pohledy se střetly. Na zlomek vteřiny měla chuť se otočit a rozběhnout se zpátky za ním. Pak se usmál a jí se srdce zachvělo touhou.

„Tak jdete už, Rosie? Vůz na nás čeká.“

Rosie s mrazivým pocitem zoufalství přemýšlela, kdy mladíka zase uvidí, a poslušně ženu následovala k čekajícímu automobilu.

˷

Později Rosie ležela v posteli a v duchu si promítala celý večer od chvíle, kdy přišla na ples, až do chvíle nuceného odchodu.

Pak ji napadla děsivá myšlenka. Po jejím odchodu na večírku přece setrvala Juliet. Co když se s Alastairem rovněž seznámila? Tancovala by s ním i ona? Před chvílí zaslechla, jak se sestra vrátila domů. Prudce se zvedla z postele a zaklepala na dveře sestřina pokoje.

„Kdo je to?“ zamumlala Juliet a otevřela dveře. Stála tam v bílé saténovo-krajkové spodničce, hedvábné punčochy jí přidržovaly bílé saténové podvazky. „Co chceš, Rosie?“ Ústa měla plná sponek a ruce zvednuté, jak si z vlasů vytahovala provázky perel.

„Bavila… bavila ses dobře? Přišla jsi domů dost pozdě.“ Rosie se snažila, aby v jejím hlase nebyly slyšet výčitky.

„Podle mě to byl otřesně nudný večer. Opravdu by neměli zvát i všechny ty staré děduly. Jsou to takoví chlípníci. Nakonec mě Archie vzal do Astoru na Berkeley Square. Na ambasádu jsme se nedostali.“

Table of Contents

Prolog

Část první

Kapitola 1