Obsah

Úvod ke třetímu vydání (1956)

Předmluva k pátému anglickému vydání (1978)

Předmluva k šestému anglickému vydání (1987)

Předmluva k sedmému vydání (1995)

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

Epilog

Seznam pramenů

Dodatek I (1945)

Dodatek II (1978)

Poznámky k autorovi, knize a jejím českým vydáním

Přeložila Marta Staňková

© Hugh Trevor-Roper 1971, 1978, 1987, 1995

Translation © Marta Staňková, 1968, 1995

ISBN 978-80-242-9865-8

Úvod ke třetímu vydání (1956)

Od doby, kdy byla tato kniha napsána, uplynulo deset let. Během nich se některé záhady z poslední války vysvětlily, jiné se prohloubily. Očití svědkové, nedosažitelní v roce 1945, se po dlouhém věznění v Rusku konečně vrátili. Vznikly další knihy a články, někdejší názory se zpochybnily nebo vyvrátily. Ale žádné nové odhalení nic nezměnilo na průběhu posledních deseti dnů Hitlerova života, jak byl zrekonstruován v roce 1945 a vyšel tiskem v roce 1947. Proto – s výjimkou triviálních oprav, k jakým dochází při každém novém vydání – nevidím žádný důvod, proč na textu knihy pro toto vydání něco měnit. Nesporně bych mohl tu a tam něco doplnit; ale protože není třeba opravit žádné podstatné omyly ani doplnit závažná opomenutí, rozhodl jsem se řídit se moudrým příkladem Piláta Pontského a říci: Napsal jsem, co jsem napsal. Usoudil jsem, že jakákoli kniha hodná dalšího vydání si může dovolit nést pečeť doby svého vzniku; a pokud se objevily nějaké nové připomínky, které podle mě stálo za to zaznamenat, stačilo je uvést v poznámkách pod čarou nebo v tomto úvodu. Zvědaví čtenáři, pokud budou chtít, poznají nové poznámky pod čarou podle vročení 1956, které jsem k nim připojil. V tomto novém úvodu se pokusím o dvě věci. Za prvé podám vyčerpávající zprávu o vyšetřování, které vedlo k vydání této knihy – zprávu v podstatě stejnou, jaká vyšla v druhém vydání z roku 1950. Za druhé shrnu důkazy, které se mezitím objevily – důkazy, které nic nemění na událostech vylíčených v této knize, které však, domnívám se, vrhají zajímavé světlo na další souvislosti a především na ruský vztah k Hitlerovým posledním dnům.

V září 1945 byly okolnosti Hitlerovy smrti nebo jeho zmizení už pět měsíců nejasné a záhadné. Šířily se nejrůznější pověsti o jeho konci nebo útěku. Některé tvrdily, že zahynul, když bojoval o Berlín, jiné, že ho důstojníci zavraždili v berlínské zoologické zahradě. Někteří lidé předpokládali, že uprchl buď letadlem nebo ponorkou, a soudilo se, že teď žije tu na nějakém v mlhách ztraceném ostrůvku Baltického moře, tu zase v porýnské skalní pevnosti, někdy ve španělském klášteře či na jihoamerickém ranči nebo mezi přátelsky nakloněnými bandity v hornaté Albánii. Rusové, kteří měli nejlepší možnost osvětlit fakta, pokud by tak chtěli učinit, raději nechávali vše nejasné: v jednu dobu prohlašovali, že je Hitler mrtev, jindy toto své prohlášení zpochybňovali, později oznámili, že našli mrtvoly Hitlera i Evy Braunové a identifikovali je podle chrupu, a ještě později obvinili Brity, že skrývají Evu Braunovou a pravděpodobně i Hitlera v britské zóně Německa. Právě v té době se vedení britských zpravodajských služeb v Německu, přesvědčené, že takováto mystifikace zbytečně vyvolává potíže, rozhodlo shromáždit veškeré dosažitelné důkazy a pokud možno zjistit pravdu. Tímto úkolem jsem byl pověřen já. V britské zóně mi byly poskytnuty veškeré možnosti; americké vedení ve Frankfurtu mi okamžitě a velkoryse nabídlo, že mi dá k dispozici všechny své materiály, dovolí mi vyslýchat své zajatce a zajistí mi spolupráci s místní kontrarozvědnou organizací CIC1*.

Do jaké míry existovaly v té době důkazy? Nejzávažnějším pramenem, z něhož vycházela zpráva o Hitlerově smrti, bylo rozhlasové vystoupení admirála Dönitze, který jeho smrt oznámil německému národu večer 1. května 1945. V tomto prohlášení Dönitz sdělil, že Hitler zahynul odpoledne, když bojoval v čele svých oddílů v Berlíně. Jeho sdělení se v té době považovalo za pravdivé přinejmenším z několika praktických důvodů: druhý den vyšlo v The Times oznámení Hitlerovy smrti, pan de Valera projevil soustrast německému vyslanci v Dublinu a Hitlerovo jméno (na rozdíl od jména Martina Bormanna, o jehož osudu nebylo nic známo) bylo vyškrtnuto ze seznamu válečných zločinců, kteří mají být souzeni v Norimberku. Na druhé straně ovšem nebyly důvody proč Dönitzovu sdělení uvěřit o nic závažnější než důvody pro přijetí jiných tvrzení. Dönitzovo prohlášení skutečně podpořil jistý Dr. Karl Heinz Späth ze Stuttgartu, který o své dovolené v Illertissenu v Bavorsku pod přísahou vypověděl, že on osobně ošetřoval Hitlera, když prvního května odpoledne při ruské dělostřelecké palbě utrpěl u bunkru v zoologické zahradě zranění plic, a prohlásil, že je Hitler mrtev. Ovšem jiná osoba, švýcarská žurnalistka Carmen Moryová, v Hamburku za týchž záruk pravdomluvnosti prohlásila, že jak bezpečně ví, žije Hitler s Evou Braunovou, s její sestrou Gretl a Gretliným manželem Hermannem Fegeleinem na jednom statku v Bavorsku. Carmen Moryová se nabízela, že prozkoumá tuto záležitost sama prostřednictvím rozmanitých kanálů, které má dispozici (neboť byla v německém koncentračním táboře vězněna jako špiónka a má sdostatek informačních zdrojů); varovala však britské vedení, že využít jejích služeb jakýmkoliv jiným způsobem by bylo fatální: jakmile by se ke statku přiblížil kdokoli v uniformě, všichni čtyři by neodvratně spáchali sebevraždu. Protože ani jedna z těchto dvou historií nemohla být pravdivá, bylo jasné, že pouhá tvrzení v této věci nelze považovat za důkazy.

Každý, kdo podniká vyšetřování takovéhoto typu, záhy pochopí jeden důležitý fakt: bezcennost pouhého svědectví lidí. Pro historika je to dost pokořující, když si uvědomí, jak značná část historie byla napsána na základě tvrzení o nic spolehlivějších, než bylo prohlášení admirála Dönitze, doktora Spätha či Carmen Moryové. Pokud by podobná tvrzení byla pronesena a zaznamenána v souvislosti se spornou smrtí cara Alexandra I. roku 1825, mnoho historiků by bylo ochotno je brát vážně. V tomto případě však svědectví pronášeli současníci a bylo možné si vše ověřit.

Anglický dějepisec James Spedding řekl, že si každý historik, má-li stvrdit nějaký fakt, musí napřed položit otázku: Kdo to řekl první, a jakou měl možnost to vědět? Při takovémto přezkoumání se nakonec mnoho historických dokladů rozplyne. Když jsem se pídil po doktoru Karl Heinzovi Späthovi, vydal jsem se do Stuttgartu na adresu, kterou uvedl. Zjistil jsem, že to není soukromý dům, ale Vysoká škola technická. Jeho jméno tam nikdo neznal a nebylo uvedeno ani v žádném stuttgartském adresáři. Bylo jasné, že uvedl falešné jméno i adresu; a když bylo toto jeho prohlášení lživé, nedalo se mu věřit ani v jiných směrech, kde by jeho neznalost byla omluvitelnější. Pokud šlo o Carmen Moryovou, celá její sága se rozplynula hned po prvním kritickém posouzení: nikdy Hitlera neviděla ani nemluvila s nikým, kdo by mohl znát fakta. To, co uváděla, bylo prokazatelně nepravdivé, a argumenty, kterými dokládala své závěry, byly prokazatelně nelogické. Celé její tvrzení bylo stejně jako tvrzení doktora Spätha čirá fantazie.

Proč ti lidé učinili takováto falešná prohlášení? Motivy lidského jednání se nikdy nedají zcela spolehlivě vysvětlit, ale někdy je lze uhodnout. Když byla Carmen Moryová v koncentračním táboře, stala se agentkou gestapa a vybírala pro ně mezi svými spoluvězeňkyněmi oběti k zavraždění nebo k experimentům. Její spoluvězeňkyně to věděly, a když se tábora zmocnili Spojenci a osvobodili je, bylo už jen otázkou času, kdy bude Carmen Moryová obžalována ze svých zločinů. Patrně si představovala, že když si vymyslí historku a bude sama pověřena jejím prošetřením, podaří se jí jak oddálit svůj postih, tak získat u Britů oporu. Pokud si to myslela, uvažovala špatně: o pomoc požádána nebyla, krátce nato ji vojenský tribunál odsoudil k smrti a popravě předešla sebevraždou.

Motivy doktora Spátha, jak se zdá, byly méně racionální. Zdroj jeho historky je jasný. Je to jen Dönitzovo rozhlasové oznámení rozšířené o podrobnější okolnosti a osobní roli vypravěče. Dönitz řekl, že Hitler byl zabit prvního května odpoledne, když bojoval v čele svých oddílů; doktor Späth přejal a přikrášlil toto minimum uvedených faktů, dodal jim místní zabarvení a detaily a jako ústřední postavu uvedl sebe sama. Jeho motiv pravděpodobně nebyl racionální, ale psychologický: ješitnost, která vypravěče často nutí, aby do opakovaných anekdot uváděli vlastní osobu, nebo která dovedla George IV. k přesvědčení, že osobně vedl oddíl jízdy v bitvě u Waterloo.

Neboť vytvářet mýty je pro lidský rod (a pro Němce možná obzvlášť) mnohem příznačnější než mluvit pravdu; a oprávněnost tohoto tvrzení se mi od doby, kdy jsem ji za těchto okolností pochopil, mnohokrát prokázala. Ještě v prosinci 1947 vypovídal ve Varšavě německý letec Baumgart, že 28. dubna 1945 přepravil Hitlera a Evu Braunovou do Dánska. Byl to čirý výmysl. K mým prvním krokům při vyšetřování patřilo to, že jsem pátral po Hitlerových dvou pilotech, obergruppenführerovi SS Hansi Baurovi a standartenführerovi SS Beetzovi, a zjistil jsem, že oba opustili bunkr společně s Bormannem v noci 1. května. Beetz byl naposledy spatřen na Weidendammer Brücke a jeho žena i přátelé o něm od té doby neslyšeli. Baura zajali Rusové a jeho žena mi ukázala jeho zprávu z Polska, která jí byla předána v Bavorsku v říjnu 1945. Kromě toho máme Hitlerův vlastnoruční podpis na jeho poslední vůli a na oddacím listě, vydaném „v Berlíně 29. dubna“, tedy den poté, co Baumgart tvrdil, že ho přepravil do Dánska. Ovšem rozum je proti posedlé lásce k fantaziím bezmocný, a třebaže byl Baumgart potom umístěn v psychiatrické léčebně v Polsku, lidé, kteří mu chtějí věřit, mu nepochybně budou věřit i nadále.

Všechny legendy ovšem nejsou pouhý výmysl; lidská invence je různě odstupňovaná a základem některých mýtů je fakt nebo aspoň přání, aby tomu tak bylo. Platí to i o legendě, kterou po svém zatčení ve Švédsku šířil Schellenberg a jíž se důvěřivci lačně chopili. Schellenberg prohlašoval, že Hitlera otrávil Himmler. Ale odkud to věděl? Schellenberg se s Hitlerem od roku 1942 nesetkal.2 Jediným důkazem bylo jeho vlastní přání: chtěl věřit, že se Himmler řídil jeho radou, a důmyslnou a selektivní desinterpretací Himmlerových poznámek se mu podařilo sama sebe přesvědčit, že to udělal. Stačilo položit Schellenbergovi několik otázek, vyslechnout Himmlerův doprovod, přihlédnout k soudobým zprávám hraběte Bernadotta, a Schellenbergova legenda se zcela rozplynula, stejně jako předtím tvrzení Spätha a Moryové.

Tak se dokazování Hitlerova osudu omezilo na prověření Dönitzova oznámení. Ale jakou měl Dönitz možnost znát fakta? Vědělo se, že opustil Berlín 21. dubna a od té doby Hitlera neviděl. Svůj rozhlasový projev vysílal z Plönu, 230 kilometrů od místa události, kterou údajně líčil. Jak se to tedy dozvěděl? Najít odpověď na tuto otázku bylo snadné. Když byla pozatýkána takzvaná „flensburská vláda“, byly také zabaveny veškeré její listiny, mezi jiným i řádka telegramů, jež putovaly mezi Dönitzovým a Hitlerovým hlavním stanem. Poslední z nich byl telegram, který Dönitzovi 1, května poslal Goebbels.3 Tento telegram Dönitzovi sděloval, že Hitler zemřel „včera“ – tj. 30. dubna – „v 15.30“. Žádný jiný důkaz Dönitz neměl, neboť nikdo z těch, kdo byli v posledních chvílích u Hitlera, se k němu nemohl připojit: poslední očití svědkové z bunkru, kteří se k němu dostali, byli rytíř von Greim a Hanna Reitschová, kteří odtamtud odešli přibližně o dva dny dříve. Jeho výrok, že Hitler zahynul v čele svých oddílů, byl čirý výmysl, a prohlášení, že zemřel 1. května, nesouhlasilo s jediným důkazem, který měl k dispozici a v němž se jasně pravilo, že zemřel 30. dubna. Tak se i Dönitz připojil ke Späthovi a Moryové a k novinářům plným obrazotvornosti jako bezcenný a odmítnutý svědek. Jediným důkazem o Hitlerově smrti byl telegram podepsaný Goebbelsem, který nemohl být podroben křížovému výslechu, protože byl mrtev, a jehož tělo na rozdíl od Hitlerova těla Rusové našli.

Existoval však ještě jeden možný zdroj důkazů. Maršál Žukov, ruský velící generál, 9. června oznámil tisku, že před svou smrtí či zmizením se Hitler oženil s Evou Braunovou. Tento překvapující fakt (neboť o Evě Braunové se do té doby skoro nic neproslechlo ani v Německu) byl zjištěn, pravil Žukov, v denících pobočníků, které Rusové našli v bunkru. Tyto deníky, pokud existovaly, by nesporně byly důležitým zdrojem informací, a proto jsem se rozhodl požádat Rusy, aby mi je zpřístupnili; ale napřed jsem chtěl shromáždit všechny doklady dostupné v oblastech pod britskou a americkou kontrolou a použít jich, abych od Rusů vymámil jak tyto deníky, tak jakékoli další doklady, které se u nich případně ještě objeví. Neboť jestliže nikdo z těch, kdo nám nabídli informace, neobstál při výslechu, jemuž byl podroben, musí existovat ještě lidé, kteří skutečně byli v takovém postavení, že mohli sledovat události v Hitlerově bunkru, než se ho zmocnili Rusové.

Jistá fakta se dala prokázat s jistotou. Zajatci Spojenců bylo několik mužů, kteří se vyskytovali v Hitlerově blízkosti přibližně až do 22. dubna – včetně Dönitze, Keitela, Jodla, Speera a několika méně významných postav –, takže nic do té doby nebylo zahaleno tajemstvím. Ale 22. dubna svolal Hitler proslulou štábní poradu, na níž mu konečně povolily nervy: svému štábu rozkázal odejít a prohlásil, že on sám zůstane v Berlíně. Právě dny mezi 22. dubnem a ruským obsazením kancléřství v květnu byly tím neosvětleným obdobím, k němuž se nevyskytovali žádní svědkové. Otázka zněla: Kteří lidé to jsou? A mým úkolem bylo je najít.

Ani taková otázka, ani podobný úkol nejsou doopravdy obtížné. U Hitlera zůstali prostě ti pracovníci jeho svity, kteří u něho byli do 22. dubna a v tento den neodešli: generálové a politikové, civilní zaměstnanci a pobočníci, sekretářky, stráže a vojáci. Nebylo nijak těžké vypracovat seznam těch, kdo běžně pracovali v Hitlerových službách v kancléřství; jen bylo zapotřebí vyhledat ty, kteří odešli 22. dubna a kteří byli většinou zajati ve Flensburgu nebo v Berchtesgadenu, a jejich křížovým výslechem zjistit, kdo všechno po jejich odchodu v Berlíně ještě zůstal. Bylo zapotřebí vyhledat příslušníky všech vrstev – neboť strážní a sekretářky mohli být právě tak dobrými svědky jako politikové a generálové. Začal jsem tedy zjišťovat místo pobytu co největšího počtu těchto uprchlíků, ať už jakéhokoli postavení, držených v zajetí Spojenců. Úspěch se dostavil záhy. Politiky a generály reprezentovali zajatci z Flensburgu – Keitel, Jodl, Dönitz a Speer. Dvě Hitlerovy sekretářky, které 22. dubna odešly, slečna Wolfová a slečna Schröderová, byly objeveny v Berchtesgadenu. Hitlerova osobní stráž nesla označení Reichssicherheitsdienst, Dienststelle 1 (říšská bezpečnostní služba, služebna 1); přibližně polovina jejích členů byla 22. dubna evakuována do Berchtesgadenu a tam zajata. Mohl jsem je vyslýchat v jejich táborech v Ludwigsburgu a v Garmisch-Partenkirchenu. Hitlerova stráž SS, takzvané Führerbegleitkommando (vůdcův doprovodný oddíl), zůstalo v Berlíně, ale jeden jeho důstojník, hauptsturmführer SS Bornholdt, odešel se zvláštním posláním 24. dubna a už se nevrátil: záhy byl Spojenci zajat a mohl jsem se ho na jeho druhy vyptat v Neumünsteru. Tak byli nalezeni členové všech společenských vrstev reprezentujících Hitlerův bunkr, kteří odešli kolem 22. dubna; ti pak při křížových výsleších dokázali jmenovat své druhy, kteří po jejich odchodu v Berlíně zůstali. Podle jejich odpovědí se dal sestavit kompletní seznam všech mužů i žen nejrůznějšího postavení, kteří po velkém exodu 22. dubna v Berlíně zůstali. A ti, pokud se podaří je najít, měli podat o nejasném období svědectví.

Jak je najít? I tento problém byl méně obtížný, než by se zdálo. Všichni byli vedeni jako „pohřešovaní“; ve skutečnosti ovšem lidé nezmizí a nevypaří se, ani v době katastrofy. Bud zahynou, nebo zůstanou naživu; žádná třetí možnost neexistuje. Slovo „pohřešovaní“ se vztahuje k evidenci, nikoli k nim osobně. Pokud jsou mrtvi, jako svědkové cenu nemají; pokud žijí, jsou buď v zajetí, nebo na svobodě. Pokud jsou v zajetí, dají se najít v zajateckých táborech – aspoň pokud jsou v zajetí západních mocností; pokud jsou na svobodě, je třeba je hledat v oblastech jejich domovů, kde jim přátelé a znalost místa umožní přežít, kde je však jejich nepřátelé (a v Německu bývá zášť silná) také mohou zradit. Když jsem tedy sbíral jména případných svědků, snažil jsem se také získat veškeré dosažitelné informace o jejich domovech, a pokud se jejich jména nenacházela v registrech spojeneckých zajateckých táborů, pátralo se po nich a mnohdy byli nalezeni doma. Tímto způsobem bylo do 1. listopadu, kdy jsem měl podat zprávu o svých závěrech, zjištěno místo pobytu sedmi svědků onoho nejasného období, lidí z různých, na sobě nezávislých skupin, kteří byli vyslechnuti, a přitom se nalezl a soustředil další důležitý materiál. Prvním z oněch sedmi svědků byl Hermann Karnau, policista z tajné stráže, který byl uvězněn v Nienburgu a kterého vyslýchali kanadští a britští pověřenci, ještě než jsem ho podrobil křížovému výslechu já; dále pak Erich Mansfeld a Hilco Poppen, dva další policisté, zadržení v Brémách a Fallingsbostelu; slečna Else Krügerová, Bormannova sekretářka, zadržená v Plönu ve Šlesvicku-Holštýnsku a vyslechnutá mnou; Erich Kempka, Hitlerův dopravní důstojník, dopadený v Berchtesgadenu a vyslýchaný americkými důstojníky i mnou v Moosburgu; Hanna Reitschová, zkušební pilotka, zadržená v Rakousku a vyslýchaná americkými důstojníky; a baronesa von Varo, občasná návštěvnice Hitlerova bunkru, kterou v Berlíně objevil jeden britský žurnalista a kterou jsem vyhledal a vyslechl sám v domě její matky v Bückeburgu. Další důležité informace obsahoval deník generála Kollera,4 který později vyšel, deník hraběte Schwerina von Krosigka, získaný při zadržení jeho autora ve Flensburgu, a listiny admirála Dönitze a jeho „vlády“. Moji zprávu, založenou na informacích z těchto zdrojů, předal oddíl zpravodajství v Berlíně britské vládě a čtyřstrannému výboru zpravodajských služeb v Berlíně. Na konci zprávy jsem naznačil jisté další zdroje informací, které by ještě mohly být dostupné: zvláště jsem uvedl, že Hitlerův pilot Hans Baur a velitel tajné stráže (příslušné služebny říšské bezp. služby) brigadeführer Rattenhuber, který nařídil spálení Hitlerova těla, byli podle oficiálního ruského komuniké zajati Rusy, a že současně s nimi mohli být zajati i další důležití svědkové; a požádal jsem o přístup k deníkům zajatých pobočníků, které uvedl maršál Žukov jako doklad sňatku Hitlera s Evou Braunovou. Rusové vzali mou žádost na vědomí, ale nikdy na ni nereagovali.

V téže době byla zkrácená verze mé zprávy předána tisku.5 V období mezi zveřejněním zprávy 1. listopadu 1945 a napsáním mé knihy v létě 1946 se doklady o posledních Hitlerových dnech značně rozšířily, ale protože s výjimkou dvou nevýznamných detailů nebylo na závěrech co měnit6, odpovím na některé otázky či kritické výhrady, které se objevily v době jejího předložení.

Neboť zpráva z listopadu 1945, to je třeba přiznat, se nesetkala všude se stejným uznáním, a to nikoli proto, že by měla nějaké logické nedostatky nebo nebyla dost jasná a docházelo by tím ke zkreslení. Během léta a podzimu 1945 se mnoho nápaditých žurnalistů energicky a s nadšením pídilo po Hitlerových fantomech a ke krásným jezerům na hranicích Švýcarska, do romantických tyrolských Alp a příjemných oblastí horního Rakouska často přijížděli zaujatí pátrači, jimž až příliš úzkostlivé svědomí nedovolovalo opomenout ani ten nejnepravděpodobnější záchytný bod. V průběhu těchto průzkumů bylo předloženo k úvaze mnoho poutavých teorií; když se přiblížila zima a osobní výpravy přestaly být tak lákavé, veřejné mínění začalo připouštět, že Hitler skutečně zůstal v Berlíně, a záhada jeho osudu se stala otázkou, jež se dala nejlépe řešit nikoli namáhavým cestováním v pošmourné roční době, nýbrž duchaplným meditováním v dobře vytopených hospůdkách. Proto považovali mnozí moji zprávu, v níž se konstatovalo, že Hitler zemřel 30. dubna v Berlíně, jak uvedl Goebbels, a že veškeré odlišné výklady jeho zmizení jsou „v rozporu s naprosto spolehlivými důkazy a o žádný důkaz se neopírají“, za nepřijatelnou. Kritikové v podstatě nepopírali předložené důkazy, ale zastávali názor, že pořád ještě není čas činit tak definitivní závěry; soudili, že tělo, které bylo spáleno, nebylo tělo Hitlera, ale nějakého „dvojníka“, přivedeného na poslední chvíli, a připomínali postoj, ne-li přímo slova, která při podobné příležitosti pronesl profesor Hanky: „I když třeba devět desetin znaků a rozměrů souhlasí, pokud jediná desetina neodpovídá, nemohli bychom se považovat za lidi, kdybychom neodmítli těch devět desetin a netrvali výlučně na té desáté.“ Nebo hájili názor, že svědkové, na jejichž svědectvích je zpráva založena, byli všichni pečlivě předem instruováni, že jejich výpovědi jsou promyšleně připravená krycí historka a měly by se vůbec odmítnout a že u takovéto zdárné rekonstrukce při naprostém nedostatku důkazů zbývá ještě dost prostoru pro rozvíjení jakékoli teorie, která by připadala jejímu autorovi lákavá.

Tuto domněnku lze podle mého názoru snadno vyvrátit. Je jenom třeba přihlédnout k jejím logickým důsledkům. Když se půltuctu nebo tuctu lidí řekne, že mají při výslechu vypovídat jednu a tutéž historii, dá se předpokládat (pokud mají spolehlivou paměť a jsou loajální), že tak učiní, i když okolnosti v době jejího nacvičování (dělostřelecká palba a bitva) poněkud rozptylovaly pozornost a okolnosti výslechů (vypovídali odloučeni od ostatních a o půl roku později) byly poněkud obtížné. Ale i za ideálních podmínek se svědkové, kteří se budou zpočátku dopodrobna shodovat, nevyhnutelně začnou rozcházet, jakmile se jich vyšetřovatel začne vyptávat na podružné záležitosti a oni nebudou moci založit své odpovědi na společně připraveném textu, ale jen na vlastní představivosti. Naopak zase pokud svědkové vypovídají co možná pravdivě o události, při které skutečně byli, budou se jejich odpovědi vyvíjet přesně opačným směrem. Zpočátku se budou lišit, protože každý z nich měl jiné předpoklady událost pozorovat a vnímat; ovšem jakmile se při vyptávání vydělí tyto rozdílné předpoklady, ukáže se, že výpovědi spolu v podstatě souhlasí. Tato fakta každý vyšetřovatel záhy dobře pozná, a když je bere na vědomí, často odhalí, zda byla historka předem domluvená nebo ne. Právě proto jsem přesvědčen, že různí svědkové, jichž jsem se ať už přímo nebo nepřímo vyptával na Hitlerovu smrt, zcela nepochybně nevyprávěli domluvený příběh, ale každý po svém se snažili postihnout pravdu.

Na osvětlení této otázky mohu uvést malý příklad. Strážný Karnau vytrvale prohlašoval, že viděl, jak mrtvá těla Hitlera a Evy Braunové náhle, jakoby samovznícením, prudce vzplanula. Šofér Kempka tvrdil, že je zapálil Günsche. Tyto dvě verze se zdají neslučitelné, ale v křížovém výslechu se ukáže, že jde jen o dva pohledy na jedno a totéž. Günsche zapálil těla tak, že na ně hodil hořící hadr; ovšem hodil ho zpod krytého vchodu do bunkru a nebyl tedy v zorném poli Karnaua, který stál u věže. Pravdivost události je stvrzena rozporem ve svědectví. Kdyby se byli Karnau a Kempka předem naučili, co mají říkat, nebyli by na začátku vypovídali rozdílně.

Zpráva z 1. listopadu se dožadovala od Rusů jistých informací. Tyto informace nebyly nikdy poskytnuty, ale objevovaly se doklady z jiných zdrojů, které obohacovaly, i když neměnily hlavní závěry. Neboť k 1. listopadu probíhalo vyšetřování teprve šest týdnů a v tak krátké době nebylo možno identifikovat, vypátrat, nalézt a vyslechnout všechny dosažitelné svědky. K nejdůležitějším dalším svědkům, kteří byli zadrženi a vyslýcháni po 1. listopadu, patřil Artur Axmann, který po Baldurovi von Schirach stál v čele Hitlerovy mládeže a byl po dlouhé a složité operaci anglo-americké kontrarozvědky zatčen v prosinci 1945 v bavorských Alpách. Naše vědomosti však nejvíce rozšířilo a podstatně obohatilo to, že v zimě 1945-46 byla objevena sada dokumentů, která překvapivě stvrdila závěry zprávy z 1. listopadu: Hitlerova osobní a politická poslední vůle a úřední potvrzení jeho sňatku s Evou Braunovou.

Koncem listopadu 1945, když jsem odjel na dovolenou do Oxfordu, jsem obdržel z britského vojenského ústředí v Bad Oeynhausenu zprávu, že byl objeven dokument vydávaný za Hitlerovu závěť, že však není jisté, zda je autentický. O Hitlerově poslední vůli jsem už nějakou informaci měl, neboť v témž telegramu, kterým oznamoval Dönitzovi Hitlerovu smrt, se Goebbels zmínil o führerově závěti z 29. dubna, jež obsahuje jistá politická ustanovení a kterou Dönitzovi posílá. Dönitz kromě toho uvedl, že poslal pro doručitele letadlo, jenomže pilot s ním sice na řece Havole navázal kontakt, ale pak ho ztratil a vrátil se sám. Protože nově objevený dokument měl datum 29. dubna a obsahoval několik politických ustanovení včetně těch, která Goebbels uvedl v telegramu, bylo možno považovat ho za pravý. Ovšem Goebbelsův telegram, který, jak se zdálo, potvrzoval pravost tohoto dokumentu, také naznačoval, že existuje dokonce ve třech exemplářích, posílaných odděleně Dönitzovi, polnímu maršálu Schörnerovi (tehdy velícímu armádní skupině v Čechách) a do archivu nacistické strany v Mnichově. Bylo tedy nevyhnutelně nutné prošetřit okolnosti tohoto objevu.

V létě 1945 se na britskou vojenskou správu v Hannoveru obrátil luxemburský žurnalista Georges Thiers. Žádal o zaměstnání a vysvětloval, že je dobře informován o mnoha záležitostech a mohl by zaopatřit informace o tak zajímavých otázkách, jako byl život v Hitlerově bunkru v Berlíně; protože však nedokázal přesvědčivě vysvětlit, odkud má bezprostřední povědomí o tak špičkovém prostředí, jeho žádosti se nevyhovělo. Později vzniklo podezření, že používá falešných dokladů; byl zatčen a přiznal, že skutečně není Luxemburčan, ale Němec, a že se nejmenuje Georges Thiers, ale Heinz Lorenz. Byl internován a v listopadu 1945 se při běžné prohlídce zjistilo, že má pod podšívkou obleku všito několik papírů. Ukázalo se, že to je Hitlerova osobní i politická závěť a listina podepsaná Goebbelsem, označená jako „dodatek k führerově politické závěti“.7 Při výslechu Lorenz přiznal, že koncem války byl v Hitlerově bunkru a že dostal rozkaz dopravit tyto dokumenty do Mnichova. Potvrdil Goebbelsovu zmínku, že existují celkem tři exempláře těchto dokumentů, a vysvětlil, že ho na útěku z Berlína provázeli ještě dva muži: major Willi Johannmeier, který měl dopravit Hitlerovu politickou poslední vůli polnímu maršálu Schörnerovi, a standartenführer SS Wilhelm Zander, který měl předat obě Hitlerovy závěti a oddací list stvrzující sňatek s Evou Braunovou admirálu Dönitzovi. Abych doplnil důkazy a prokázal autentičnost dokumentů mimo vši pochybnost, musel jsem nutně najít Johannmeiera a Zandera.

Najít Johannmeiera bylo snadné, žil u svých rodičů v Iserlohnu. Tento přímý voják, bezvýhradně věrný a občansky statečný, zpočátku popíral, že by o bunkru cokoli věděl, ale když pak pochopil, že tento svůj postoj neobhájí, trval na tom, že byl jen poslán jako vojenský průvodce Zandera a Lorenze, aby je převedl přes ruské linie. Jaké měli poslání, prý neví, a nebylo jeho věcí se na to vyptávat. Tímto jeho postojem nedokázalo nic otřást a navzdory rozporům mezi jeho a Lorenzovou výpovědí své vyšetřovatele téměř přesvědčil. Bylo jasné, že se nepohneme z místa, dokud nezískáme další svědectví od Zandera.

Zander měl domov v Mnichově, ale všechno vyptávání nasvědčovalo, že se v něm od porážky Německa neobjevil. Jeho žena byla nalezena v Hannoveru u svých rodičů a potvrdila, že manžela od konce války neviděla. Říkala, že stále ještě doufá v nějakou zprávu, a ochotně poskytla Zanderovy fotografie i adresy jeho matky a bratrů v naději, že o manželovi získá informaci. Žádný záchytný bod však k ničemu nevedl, až se nakonec vyjevilo, že to všechno byla jen důmyslná lest na oklamání pronásledovatelů. Když jsem v prosinci 1945 přijel do Mnichova, brzy jsem dostal zprávu, která mě přesvědčila, že Zander žije, ale skrývá se, a že paní Zanderová v úsilí utajit jeho existenci dokonce přesvědčila jeho vlastní matku a bratry, že je mrtev. Při podrobném prošetření dokladů v místě se zjistilo, že Zander žije pod nepravým jménem Friedrich-Wilhelm Paustin a že pracoval nějaký čas jako zelinář v bavorské vesnici Tegernsee.

Od toho okamžiku bylo Zanderovo zatčení už jen otázkou času. V Tegernsee se záhy zjistilo, kde se pohybuje, a po neúspěšném zátahu na jeho adrese ve vesnici byl vypátrán v malé vesničce Aidenbachu u Pasova nedaleko rakouských hranic. Jel jsem tam v doprovodu členů americké CIC a ve tři hodiny v noci na 28. prosince byl Zander dopaden a zatčen. Bydlel u Bormannovy sekretářky. Při výslechu se projevil jako zklamaný nacistický idealista, který pochopil, že se jeho dosavadní svět zhroutil, a mluvil otevřeně. Jeho historie souhlasila s výpovědí Lorenze: dostal se s dokumenty do Hannoveru, a když viděl, že je Dönitzovi už doručit nemůže, vydal se pěšky do Mnichova a schoval je do kufru. Kufr je teď uložený u jeho přítele v Tegernsee; ale ukázalo se, že další cesta do Tegernsee by byla zbytečná. Muž, u něhož byly listiny ukryté, zděšen předchozím zátahem dobrovolně vydal kufr místní CIC, zatímco jsem v Aidenachu hledal Zandera. Dokumenty se v něm našly: obsahovaly, jak vypověděl Lorenz, obě Hitlerovy závěti a oddací list.

Po zatčení Zandera jsme obrátili pozornost do severního Německa, k nezlomnému Johannmeierovi, jehož tvrzení, že nic neví, teď vyvrátily nezávislé, ale zcela shodné výpovědi jeho dvou druhů. Nicméně pevně trval na svém. Žádné dokumenty nemá, říkal, a nemůže je tedy poskytnout. Bylo jasné, že ho k tomu vede jeho loajalita. Bylo mu přikázáno, že za žádných okolností nesmí dopustit, aby dokumenty padly do rukou Spojenců, a navzdory důkazům chtěl tento příkaz splnit. Neotřásly jím hrozby, k odměně byl lhostejný a zdálo se, že změnit stanovisko ho nepřiměje nic jiného než zdravý rozum. Toho jsem se dovolával; že nám nemůže dát nic, co bychom už neměli; že jeho tvrzení při shodě všech ostatních důkazů nemůžeme přijmout; že nemáme zájem ho zadržovat, a přece ho zadržovat musíme, dokud uspokojivě nevysvětlí tento očividný problém. Dvě hodiny Johannmeier odolával i této argumentaci. Zdálo se, že s jeho úpornou tvrdohlavostí mnoho nesvedou ani důkazy. Nakonec jsme udělali v jednání přestávku, a ta přivodila obrat. Při výslechu se nátlak přerušit nesmí, ale přesvědčování vyžaduje oddych, neboť jedině při přerušení může člověk zauvažovat a zvážit argumenty. Během této přestávky se Johannmeier zamyslel a sám sebe přesvědčil. Usoudil (jak potom vysvětloval během dlouhé jízdy do Iserlohnu), že když jeho druhové, staří a vysoce postavení členové nacistické strany, dokázali tak snadno zklamat důvěru, jež pro ně byla spjata s jejich osobními politickými ideály, pak byla od něho, který žádné takové stranické kontakty nemá, pošetilost trpět za jejich věc nebo hájit to, co oni už zradili. Takže po přestávce, kdy ta napohled nekonečná záležitost zase začala, konečně řekl: „Ich habe die Papiere. – Já ty papíry mám.“ Dalších slov nebylo zapotřebí. Jel se mnou vozem do Iserlohnu a zavedl mě do zahrady za svým domem. Byla tma. Sekerou prosekal zmrzlou zem a vytáhl zahrabanou láhev. Pak ji sekerou rozbil, vytáhl z ní poslední chybějící dokument a podal mi ho: byla to třetí kopie Hitlerovy politické závěti a působivý průvodní dopis, v němž generál Burgdorf polnímu maršálovi Schörnerovi sděluje, co dohnalo führera k jeho poslednímu rozhodnutí – „otřesná zpráva o Himmlerově zradě“.

Po objevení všech těchto dokumentů byly doklady o posledních Hitlerových dnech v podstatě kompletní, ale výslechy, s nimiž se jednou započalo, přinášely dál ovoce. V lednu, čtrnáct dní po Johannmeierově kapitulaci, byl dopaden podplukovník von Below, studující práva na univerzitě v Bonnu. Byl poslední, kdo před Hitlerovou smrtí odešel z bunkru, a byl pověřen předat generálnímu štábu od Hitlera na rozloučenou jeho poslední obviňování. Později, na jaře a v létě 1946, byly konečně nalezeny a vyslechnuty obě Hitlerovy sekretářky, paní Christianová a paní Jungeová: paní Christianová unikala zatčení od podzimu 1945, kdy jsem ji o několik dní propásl v domě její tchyně v Rýnské Falci. Výslechy těchto dvou žen, dalších zajatců a četných okrajových postav dodaly historii posledních dnů některé detaily a barvitost a rozptýlily poslední drobné pochybnosti, ovšem nic podstatného neovlivnily. Hlavní rysy událostí byly od první zprávy 1. listopadu 1945 jasné a zůstaly beze změny.

Taková tedy byla historie mého pátrání, které jsem vedl v roce 1945 a na jehož základě jsem potom se souhlasem a za podpory vedení britské zpravodajské služby napsal tuto knihu. Když kniha vyšla, okamžitě vyvolala mnoho námitek u lidí, kteří dávali přednost jiným závěrům; ale protože si svět mé kritiky nezapamatoval, nebudu teď jejich vyjmenováním rušit to laskavé pozapomenutí. Přejdu k úvahám o dalších dokladech, které se objevily až po vydání mé knihy a které by byly potvrdily, doplnily nebo podnítily moje vyšetřování. Zvláště se budu věnovat výpovědím těch svědků, kteří v době, kdy jsem začal pátrat, už zmizeli v ruských vězeních, kteří však teď, po deseti letech, byli konečně propuštěni a mohli mi vyprávět své příběhy.

Hlavních svědků, které jsem hledal a které se mi v roce 1945 nepodařilo najít, bylo pět. Byli to Otto Günsche, Hitlerův pobočník SS, a Heinz Linge, jeho osobní sluha, kteří oba nepochybně viděli Hitlera mrtvého a zúčastnili se spálení jeho těla; Johann Rattenhuber, který velel Hitlerově osobní stráži a který, jak jsem se domníval, znal místo, kde byl pohřben; Hans Baur, Hitlerův osobní pilot, který u něho byl až do konce; a Harry Mengershausen, důstojník tělesné stráže, o němž se říkalo, že ví o pochování obou těl. Samozřejmě jsem postrádal i další důležité svědky, ale po těchto pěti jsem se pídil nejvíce, protože jsem měl jednoznačné doklady, že žijí. Günsche a Linge byli oba viděni a identifikováni mezi ruskými zajatci v Berlíně, a Rusové sami uvedli jména Baura a Rattenhubera jako zajatců v oficiálním komuniké, které zveřejnili 6. května 1945. Ale jak už jsem řekl, moje žádosti byly bezvýsledné: Rusové odmítali odpovědět na jakékoli moje otázky a nakonec jsem svou knihu napsal bez postrádaných svědků. Nicméně nepustil jsem tyto ruské zajatce ze zřetele. V následujících letech jsem o nich dostával zprávy od jejich šťastnějších druhů, kteří se vrátili do Německa. Tak jsem se dověděl, že někteří z nich dosud žijí ve vězení Ljubjanka v Moskvě nebo v arktickém táboře ve Vorkutě nebo ve velkém trestaneckém táboře u Sverdlovska. Někdy jsem se z druhé ruky dovídal útržky jejich zážitků z posledních dnů v bunkru.

Potom se náhle na podzim 1955 po návštěvě dr. Adenauera v Moskvě brány vězení otevřely a do ledna 1956 se všech pět mužů vrátilo. Jistě, jeden z nich zůstal nedosažitelný: Günsche, stále ještě Rusy označovaný jako válečný zločinec, se vrátil do Východního Německa – jen aby zmizel v dalším komunistickém vězení v Budyšíně.8 Ale ostatní čtyři, protože se vrátili do Západního Německa, mohli sdělit své příběhy světu. Linge v Berlíně neztrácel čas a zveřejnil svou zprávu v tisku.9 Baur, Rattenhuber a Mengershausen bez zábran zodpověděli všechny otázky, které jsem jim položil v jejich domovech v Západním Německu.

Jaký byl výsledek těchto odhalení? Podstatné je, že ve všem potvrzují události, jak mi je vylíčili jiní lidé. V žádném směru se s nimi nerozcházejí ani nic nemodifikují.10 Ale přispívají nějak k jejich rozšíření nebo doplnění? A především, vrhají nějaké nové světlo na záhady, které jsem musel nechat neobjasněné? Abychom na tuto otázku odpověděli, musíme si napřed říci, o jaké neobjasněné záhady jde. Jsou dvě. Za prvé: co se stalo s těly Hitlera a Evy Braunové, když byla na zahradě kancléřství spálena? A za druhé: Co se stalo s Martinem Bormannem?

O tom, jak se nakonec naložilo s těly Hitlera a Evy Braunové, jsem v roce 1945 neměl přímý důkaz. Ze všeho nejvýznamnější byla výpověď strážce Ericha Mansfelda, který si k půlnoci 30. dubna 1945 všiml, že jeden kráter po bombě v blízkosti nouzového východu z bunkru byl upraven do obdélníkového tvaru, a vyvodil z toho, že byla těla pohřbena tam. Dále jsem měl výpovědi, že členové tajné stráže těla pochovali, a Artur Axmann, vůdce Hitlerovy mládeže, se vší rozhodností prohlašoval, přitom ovšem netvrdil, že to viděl, že těla byla pohřbena „do jednoho z mnoha kráterů po bombách, které jsou v okolí říšského kancléřství“. Naproti tomu v bunkru kolovaly i jiné zprávy, takže se nedalo dospět k jistotě, a proto jsem v roce 1945 nakonec nechal otázku otevřenou. Teď ji však lze uzavřít. Linge i Rattenhuber po návratu do Německa v říjnu 1955 uváděli, že i když se pohřbení nezúčastnili, bylo jim řečeno, že těla byla uložena do kráteru po bombě. Rattenhuber dodával, že byl požádán, aby našel vlajku na zabalení Hitlerova těla, ale že ji nedokázal opatřit. O tři měsíce později se do svého domova v Brémách vrátil Mengershausen, který jejich výroky potvrdil a přiznal, že hrob sám vykopal. Těla v ohni neshořela, říkal, ani nebyla k nepoznání, a pohřbil je na třech dřevěných deskách necelý metr hluboko. Pomáhal mu při tom jeden kolega jménem Glanzer, který byl potom v bojích o Berlín zabit. Takže místo, kde byl Hitler pohřben, už není tajemstvím. Ovšem tím není záležitost definitivně vyřešena, protože, jak se ukáže, teď víme, že těla byla později exhumována a převezena na jiné, dosud neznámé místo.

Tolik tedy k první otázce. A co otázka druhá, osud Martina Bormanna? Odpovědi na tuto otázku byly v roce 1945 rozporuplné a nejisté. Několik svědků tvrdilo, že byl Martin Bormann zabit u tanku, který v noci z 1. na 2. května při pokusu prorazit na Weidendammer Brücke zasáhla pancéřová pěst. Na druhé straně však všichni tito svědkové připouštějí, že v tu chvíli panoval nesmírný zmatek, a žádný netvrdí, že sám Bormannovo tělo viděl. Jeden z nich, Erich Kempka, dokonce přiznal, že byl právě při tomto výbuchu dočasně oslepen, a těžko se dá tedy pochopit, jak mohl vidět Bormannovu smrt nebo cokoli jiného.11 Dále jsem měl už v roce 1945 tři svědky, kteří nezávisle na sobě prohlašovali, že Bormanna při jeho pokusu o útěk provázeli. Jeden z nich, Artur Axmann, potom tvrdil, že ho viděl mrtvého. Každý se musí rozhodnout sám, zda Arturu Axmannovi uvěří či neuvěří, neboť jeho slovo nedotvrzuje žádné jiné svědectví. V jeho prospěch lze říci, že všechny jeho výpovědi v jiných záležitostech se prokázaly jako pravdivé. Naproti tomu kdyby se snažil ochránit Bormanna před dalším pronásledováním, bylo by naprosto přirozené, kdyby podal o jeho smrti falešné svědectví. Za těchto okolností jsem dospěl v roce 1945 k jedinému přípustnému závěru, totiž že Bormann bezesporu výbuch tanku přežil, ale byl patrně, i když nikoli nesporně, později téže noci zabit. Takový byl stav důkazů v roce 1945. Změnila na nich něco nová svědectví z roku 1956?

Odpověď zní, že vůbec nic. Na jedné straně Linge i Baur tvrdí, že byl Bormann při explozi tanku zabit – nebo že se aspoň domnívají, že byl zabit, a zopakujme, že panoval velký zmatek a jeho tělo nespatřili. Naproti tomu Mengershausen pevně prohlašuje, že při tom výbuchu Bormann zabit nebyl. Říká, že Bormann byl u tanku, ale nikoli u toho, který vybuchl. Další svědek, který se objevil po roce 1945, vypovídá, že byl s Bormannem po oné explozi. Je to někdejší major SS Joachim Tiburtius, který v roce 1953 napsal pro jedny švýcarské noviny své vyjádření.12 Tiburtius říká, že se mu Bormann ve zmatku po výbuchu ztratil, ale že ho potom ještě viděl v hotelu Atlas. „Byl převlečený do civilních šatů. Společně jsme vyrazili směrem k Schiffbauerdammu a Albrechtstrasse. Pak mi definitivně zmizel z dohledu. Ale měl právě takovou možnost uprchnout jako já.“

Toto svědectví nás zároveň utvrzuje v domněnce, že Bormann výbuch přežil, a zároveň neposkytuje Axmannově verzi takovou podporu, jakou by potřebovala, abychom v ni mohli uvěřit. Pokud věříme, že je Bormann mrtev, je to prostě jen proto, že po 1. květnu 1945 nikdy nikdo neposkytl přijatelné svědectví o jeho existenci.

Tak tedy přispěli zajatci, kteří se nedávno vrátili, k doplnění příběhu rekonstruovaného roku 1945. Pro příběh sám to přfliš mnoho neznamená. Domněnka, že bylo Hitlerovo tělo pohřbeno v kráteru po bombě, byla potvrzena jako fakt; osud Martina Bormanna zůstává záhadou. Ale nepřispěli-li tito svědkové po návratu celkem nijak k mé historii posledních Hitlerových dnů, je tu něco jiného, na co vrhli nové a zajímavé světlo: na vztah Rusů k problému Hitlerových posledních dnů. Už v roce 1950 jsem byl schopen při druhém vydání své knihy podat jistý nárys, jaká je v tomto směru politika Rusů. Teď, jak věřím, mohu za pomoci těchto nových pramenů historii doplnit.

Teoreticky neměli Rusové žádné velké problémy, protože od samého počátku všechny důkazy vlastnili oni. 2. května 1945 se zmocnili bunkru, ve kterém zahynul Hitler. Přibližně v téže době zajali ve sklepě pivnice na Schönhauser Allee spoustu členů Hitlerovy družiny, kteří znali fakta, a nejméně dva z nich byli během čtyř dnů identifikováni. Zahrada kancléřství s Hitlerovými pozůstatky byla – a dodnes je – pod ruskou kontrolou. Kromě toho ještě než obsadili říšské kancléřství, měli Rusové formálně potvrzenu Hitlerovu smrt a možná i neformální vylíčení, jak k ní došlo. To jim poskytl generál Hans Krebs.

Čtenáři této knihy budou vědět, že v noci z 30. dubna na 1. května 1945 poslali generála Krebse do ruského vrchního velitelství s nabídkou prozatímní místní kapitulace Bormann a Goebbels, jednající jako Hitlerovi nástupci de facto. Tento generál Krebs byl nejen posledním Hitlerovým náčelníkem generálního štábu pozemního vojska a svědkem Hitlerovy poslední vůle a závěti, Krebs byl také někdejší německý vojenský atašé v Moskvě. Plynně mluvil rusky osobně se znal s vedoucími činiteli Rudé armády, odedávna byl považován za vřelého zastánce rusko-německé spolupráce a jako živoucí symbol této myšlenky ho jednou veřejně objal Stalin. Takže tento emisar, který se v časných ranních hodinách po Hitlerově smrti ohlásil u maršála Žukova nebo u místního ruského velitele generála Čujkova13, nebyl nikdo neznámý. Kromě toho musel vysvětlit své pověření – proč jeho pověřovací listina není podepsána Hitlerem, ale Bormannem a Goebbelsem. Podle soudobé ruské zprávy Krebs řekl: „Jsem zmocněn informovat sovětské vojenské velitelství, že včera 30. dubna führer Adolf Hitler na vlastní přání opustil tento svět.“ Tato oficiální ruská zpráva je samozřejmě kusá a věcná; nevíme, zda byl Krebs při tomto nebo až při druhém setkání o několik hodin později požádán, aby své sdělení doplnil nebo doložil. Nemůžeme říci nic víc, než že pokud o to požádán byl, mohl tak jako očitý svědek a člověk ovládající ruštinu učinit. V každém případě však holý fakt Hitlerovy sebevraždy jako první sdělil Rusům generál Krebs pouhých několik hodin po oné události.14 Zbývalo jen údaj ověřit.

Není pochyb, že v průběhu následujícího týdne začali Rusové tuto zprávu ověřovat. Neboť 13. května byl Harrymu Mengershausenovi, strážci, který Hitlerovo tělo pohřbil, ukázán důležitý dokument. Mengershausen byl zajat v noci z 1. na 2. května a po deset dní pak popíral jakékoli své spojení s Hitlerem. Při pohledu na tento dokument však pochopil, že jakékoli zapírání je marné, a vzdal se na milost a nemilost. Dokument, datovaný 9. května, obsahoval úplné a podrobné vylíčení Hitlerovy smrti i toho, že ho Mengershausen pohřbil, a zpracoval jej pro Rusy nějaký jiný Němec, který se zřejmě všeho zúčastnil, patrně Günsche.15 Tento dokument byl (přinejmenším) druhý důkaz, který Rusové měli, a jeho pravdivost dotvrzovala skutečnost, že pomohl zlomit do té doby zatvrzelého Mengershausena.

Hned poté, co Rusům přiznal, že Hitlera pohřbil, byl Mengershausen odveden do zahrady kancléřství, kde mu přikázali, aby ukázal Hitlerův hrob. Hned svůj doprovod ke kráteru po bombě dovedl a viděl, že hrob už byl vykopán a těla Hitlera i Evy Braunové odvezena. Rusově nepochybně vycházeli z dřívějšího svědectví, které Mengershausen takto potvrdil.

Po pravdě je dnes jasné, že Rusové exhumovali těla 9. května – hned ten den, kdy získali dokument popisující Hitlerovu smrt a pohřbení. Neboť toho dne navštívili dva ruští důstojníci – muž a žena – ordinaci dr. Blaschkeho v Uhlandstrasse. Dr. Blaschke byl Hitlerův zubař; Rusové ho však nezastihli. Uprchl do Mnichova a jeho ordinaci teď vedl dr. Fedor Bruck, Žid ze Slezska. Rusové žádali od dr. Brucka záznamy o Hitlerově chrupu. Bruck odpověděl, že o práci dr. Blaschkeho nic neví, a odkázal je na svou asistentku, slečnu Käthe Heusermannovou, kterou po dr. Blaschkeovi zdědil a která se čirou náhodou při dobývání Berlína skrývala v kancléřství a byla svědkem mnoha podrobností z Hitlerových posledních dnů. Slečna Heusermannová Rusům řekla, že do ordinace dr. Blaschkeho Hitler nikdy nechodil – vždycky chodil Blaschke do kancléřství, a pokud se mají Hitlerovy záznamy najít, je třeba hledat v tamější laboratoři. Sama doktora Blaschkeho při těchto návštěvách často doprovázela a Hitlerův chrup velmi dobře zná. Měl, jak říkala, několik zvláštních charakteristik: zvláště snadno identifikovatelné můstky na horních i dolních zubech a „okénkovou korunku“, v moderním zubařství zřídka používanou, na jednom řezáku.16 Zašli se slečnou Heusermannovou do kancléřství, ale protože se tam žádné záznamy nenašly, odvedli ji do ruského hlavního stanu v Buchu. Tam jí jeden ruský důstojník předložil krabici na cigarety. V ní bylo vyznamenání Železného kříže, nacistický odznak a několik zubních náhrad. Když se jí zeptali, zda je poznává, odpověděla, že jsou to nesporně zubní náhrady Adolfa Hitlera, a – tím už si tak jista nebyla – Evy Braunové. 11. května slečnu Heusermannovou propustili, vrátila se do ordinace dr. Brucka a vyprávěla, co zažila. O několik dní později jí jakýsi chlapec přinesl vzkaz: má si sbalit věci na několik týdnů. To ji dr. Bruck viděl naposled. O osm let později se jedna zajatkyně vrátila z Ruska a vyprávěla, že ve vězení Butyrka je ještě jakási Käthe Heusermannová, která své spoluvězeňkyně zum Überdruss – do úmoru – častuje vyprávěním o Hitlerových posledních dnech a jeho zubních náhradách.17

Nezávisle potvrdil vyprávění slečny Heusermannové další svědek, který byl podobně jako ona přizván k identifikaci Hitlerova chrupu. Byl to zubní technik jménem Fritz Echtmann, který skutečně dělal v roce 1944 zubní náhrady pro Hitlera a nějaké taky pro Evu Braunovou. I jeho Rusové zatkli a ukázali mu tutéž krabici na cigarety s týmž obsahem. I on potvrdil, že jde o náhrady Hitlera a Evy Braunové. A také byl za trest odvezen do Ruska – do vězení Lubjanka v Moskvě. Později měl společnou celu s Harrym Mengershausenem a mohli společně vzpomínat. V roce 1954 byl propuštěn a podal svědectví o svých zkušenostech u soudního dvora v Berchtesgadenu, který váhal, zdali má nebo nemá prohlásit Hitlera za mrtvého.18

Je tedy jasné, že 9. května, kdy byli zatčeni Echtmann a Heusermannová, Rusové už exhumovali těla Hitlera a Evy Braunové. Je pravděpodobné, že je exhumovali právě 9. května, neboť ten den také bylo vydáno memorandum o místě pohřbení. Exhumaci provedl, jak se zdá, zvláštní útvar zpravodajské služby NKVD – jeden člen tohoto útvaru, kapitán Fjodor Pavlovič Vasilskij, potom vyprávěl východoněmeckému policejnímu důstojníkovi, u něhož byl ubytovaný, jak těla Hitlera a Evy Braunové zajistili.19 „Hitlerova lebka,“ říkal Vasilskij, „byla téměř nedotčená, stejně jako horní a dolní čelist.“ Vasilskij potvrdil, že identita těla byla „nezvratně“ prokázána podle zubů. Po identifikaci zubů proběhla 13. května Mengershausenova identifikace hrobu. A konečně koncem května učinili Rusové další přínosný krok. Konfrontovali Mengershausena s Hitlerovou mrtvolou.

Mengershausen tu událost vylíčil. Odvezli ho autem do lesa u Finowa nedaleko Berlína. Tam mu ukázali tři zuhelnatělé, zčernalé mrtvoly ležící v dřevěné bedně. Zeptali se ho, zda je poznává. Přestože byly poškozeny ohněm a rozkladem, nebylo pochyb. Byly to mrtvoly Hitlera, Goebbelse a paní Goebbelsové. Goebbels a jeho žena byli ohořelí jen povrchně. Hitlerovo tělo bylo v mnohem horším stavu. Dolní část nohou shořela úplně, kůže a maso byly zčernalé a spálené, ale podoba obličeje se dala jasně rozpoznat. Na jednom spánku byl otvor po kulce, ale obě čelisti měl nedotčené. Po identifikaci mrtvol odvezli Mengershausena zpátky do vězení. Co s těly pak udělali, Mengershausen neví. O tři měsíce později byl i on, stejně jako Heusermannová a Echtmann, odvezen do Ruska – na jedenáct let.

Takže do začátku června Rusové dík mnoha shodujícím se svědectvím znali okolnosti Hitlerovy smrti a identifikovali jeho hrob i tělo. Nehledě ke Krebsovu sdělení v noci z 30. dubna na 1. května a jakýmkoli dalším výpovědím, které získali od ostatních zajatců z bunkru, měli dokument z 9. května, jehož pravdivost se prokázala, když tak úspěšně zlomil Mengershausena v jeho zapírání, a měli Mengershausenovo svědectví o hrobu a mrtvole, kterou v něm našli; měli navzájem nezávislé výpovědi Heusermannové a ostatních zatčených o posledních dnech v bunkru a samostatná technická ověření Hitlerova chrupu od Heusermannové a Echtmanna. Navíc vlastnili – alespoň maršál Žukov tvrdil, že vlastní – jakési deníky „zajatných pobočníků“, z nichž se Žukov podle svých slov dověděl o sňatku Hitlera s Evou Braunovou. Tyto „deníky“ možná byly totožné s dokumentem z 9. května, který nepochybně byl nikoli přímo deník, ale rekonstrukce deníku; i když možná šlo o samostatné dokumenty, rozšiřující počet důkazů. Všechna tato svědectví jasně mířila k jednomu a témuž, a třebaže teoreticky mohla být předem domluvená, podílelo se na nich sdostatek osob, aby bylo zachování skutečné konspirace nemožné. Celkem měli tedy Rusové v prvním červnovém týdnu mnohem víc důkazů (nebo alespoň základního materiálu pro mnohem víc důkazů), než jsem měl na rekonstruování posledních Hitlerových dnů o pět měsíců později já.

Proč tedy, můžeme se ptát, nikdy své závěry nepublikovali? Bylo to proto, že nechtěli odhalit fakta? Celý jejich tehdejší postoj – pátrání po dokladech, zatýkání svědků, opakované identifikace20 – takovouto domněnku popírá. Znamená to tedy, že byli v oblasti zpravodajské služby neschopní? Jejich pátrání přímo v Hitlerově bunkru bylo zábavně nedokonalé: Hitlerův deník – svazek v pevných deskách o rozměru přibližně 26 × 18 centimetrů – nechali ležet na jeho židli čtyři měsíce, až ho objevil britský návštěvník. Nikdo však nemůže Rusy považovat za málo inteligentní nebo nesystematické při vyslýchání zatčených a nemyslím, že bychom si měli lichotit a podezírat je, že jsou méně výkonní než my. Chceme-li si na tuto otázku odpovědět, musíme od podobných úvah upustit a podívat se v tomto případu na skutečná fakta.

Není pochyby o tom, že v prvním červnovém týdnu Rusové v Berlíně připouštěli Hitlerovu smrt. Pátého června, když se v Berlíně sešli spojenečtí vrchní velitelé, aby se dohodli na organizaci čtyřstranné správy, řekli štábu generála Eisenhowera „zodpovědní ruští důstojníci“, že Hitlerovo tělo bylo nalezeno a identifikováno „s naprostou jistotou“. Bylo to jedno ze čtyř těl nalezených v bunkru. Bylo hodně spálené – tento fakt (jak dnes víme, mylně) připisovali plamenometům, s nimiž ruské oddíly bunkr dobývaly. Podle jejich slov byla těla prohlédnuta ruskými lékaři, a tato prohlídka vedla k „téměř jednoznačné identifikaci“.21 Důvod, proč Rusové dosud oficiálně Hitlerovu smrt neohlásili, je výlučně ten (jak říkali ruští důstojníci), že se nechtějí závazně vyjádřit, dokud zbývá „sebemenší náznak pochybností“. Ale jasně prohlásili, že pokud jde o důkazy, jsou zřejmě konečné.22

O čtyři dny později, 9. června, učinil maršál Žukov veřejné prohlášení pro tisk. Vylíčil poslední dny v kancléřství. Oznámil – bylo to zveřejněno poprvé – Hitlerův sňatek s Evou Braunovou, kterou mylně charakterizoval jako filmovou herečku. S těmito fakty se podle vlastního vyjádření seznámil na základě „deníků Hitlerových pobočníků, které padly do ruských rukou“. Ale v základní otázce Hitlerovy smrti váhal. Nezmínil se o ruském vyšetřování, o tom, co vyzradili Němci, o spálení ani pohřbení, o exhumaci, zubařích nebo zubech. „Okolnosti jsou velice záhadné,“ řekl. „Hitlerovo tělo jsme neidentifikovali. O jeho osudu nemohu uvést nic určitého. Mohl v poslední chvíli z Berlína uprchnout. Stav dálnice by mu to byl umožnil.“23 Po něm promluvil ruský vojenský velitel v Berlíně, generálplukovník Berzarin. Prohlásil, že Hitler možná žije. „Našli jsme několik těl, z nichž některé by mohlo být Hitlerovo, ale nemůžeme tvrdit, že je mrtev. Podle mého názoru se Hitler skryl a je někde v Evropě, patrně u generála Franka.“ Tím věc skončila. Od té chvíle se ruské vrchní velení v Berlíně o Hitlerově smrti nebo jejích okolnostech už nikdy nezmínilo. Kolem okázale nevyjasněné záhady se rozprostřelo naprosté mlčení, a toto očividné odmítnutí všeho, co se předtím přiznalo, vedlo více než u jakékoli jiné záležitosti k čím dál silnějšímu přesvědčení, že Hitler přece jen žije.24

Rusové nejenže trvali na tom, že sami nic neobjevili: odmítali projevit jakýkoli zájem o důkazy, zjištěné jejich spojenci. Když se jim nepodařilo nalézt doktora Blaschkeho v Berlíně, nikdy nás nepožádali, abychom ho vyhledali v Mnichově. Hermanna Karnaua a jeho vylíčení ignorovali. Když jsem 1. listopadu podával v Berlíně svou zprávu, přijali ji Rusové s naprostým nezájmem. Dokonce se o ní ani nezmínili v ruském tisku. Moje žádost o vyslechnutí několika ruských zajatců byla ignorována. O osmnáct měsíců později, když vyšla moje kniha, zaujali stejný postoj. I když byly Poslední dny Adolfa Hitlera přeloženy do většiny evropských a několika asijských jazyků, za železnou oponou nikdy nevyšly. Očividné výjimky ve skutečnosti jen potvrzují toto pravidlo. České vydání vyšlo před komunistickým coup ďétat v únoru 1948, jugoslávské po titovské emancipaci v červnu 1948; polské vydání bylo stornováno v nakladatelství, bulharské zlikvidovala policie, jakmile vyšlo. Po 9. červnu 1945 se ruská oficiální doktrína nijak nezměnila a zřejmě ji nemohly změnit ani důkazy. Nikdy nepřipustila, že by Hitler mohl být mrtev. Předpokládalo se, a někdy se to i otevřeně konstatovalo, že žije.

Jak si můžeme takovýto podivný obrat vysvětlit? Jistěže není možné dospět k jistotě; existují však zajímavé nitky vedoucí k pochopení. Abychom je objevili, nesmíme zaměřovat pohled do Berlína ani na žádný podřízený úřad, ale do Moskvy, centra ruské ortodoxie.