Tato kniha je fikcí. Jména, postavy, firmy, organizace, místa a události jsou produkty autorčiny představivosti nebo jsou použity v rámci fikce. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či mrtvými, s událostmi či místy je zcela náhodná.

Přeložil Pavel Pokorný

A TRACE OF POISON

Copyright © 2022 Colleen Gleason

Translation © Pavel Pokorný, 2024

ISBN 978-80-242-9863-4

Obsah

kapitola 1

kapitola 2

kapitola 3

kapitola 4

kapitola 5

kapitola 6

kapitola 7

kapitola 8

kapitola 9

kapitola 10

kapitola 11

kapitola 12

kapitola 13

kapitola 14

kapitola 15

kapitola 16

kapitola 17

kapitola 18

kapitola 19

kapitola 20

kapitola 21

kapitola 22

kapitola 23

Recept na koktejl PANÍ BRIGHTOVÉ

„Slibuji, že mí detektivové budou dobře a poctivě odhalovat zločiny, s nimiž se setkají, za použití těch schopností, kterými se mi je zachce obdařit, a nebudou zapojovat ani využívat božská vnuknutí, ženskou intuici, hokus pokusy, podfuky či vyšší moc.“

— přísaha člena Detektivního klubu

Poznámka autorky

Agatha Christie, její manžel Max Mallowan a Detektivní klub sice skutečně existovali, ale listleighský Vražedný klub, Mallowan Hall, Phyllida Brightová a její personál, stejně jako vražedné události vylíčené v této knížce, jsou čistě výplody autorčiny představivosti.

POSTAVY

ČLENOVÉ DETEKTIVNÍHO KLUBU
(skutečné historické osoby)

Agatha Christie: slavná spisovatelka detektivek, tvůrkyně Hercula Poirota, slečny Marplové a Tommyho a Pentličky Beresfordových.

G. K. Chesterton: oblíbený autor detektivních povídek s otcem Brownem, prezident Detektivního klubu.

Dorothy L. Sayersová: slavná spisovatelka tajuplných příběhů o lordu Petru Wimseym.

Anthony Berkeley: elegantní, dobře oděný a snobský autor detektivních románů včetně Případu otrávené bonboniéry.

ČLENOVÉ LISTLEIGHSKÉHO VRAŽEDNÉHO KLUBU (fiktivní osoby)

Digby Billdop: místní vikář anglikánské církve, tvůrce tajuplných příběhů o otci Veritasovi.

Alastair Whittlesby: místní advokát, předseda listleighského Vražedného klubu a autor napínavých případů inspektora Belfasta.

slečna Crowleyová: neprovdaná a bezvýrazně oblékaná dáma, píše o světáckém a dobrodružném Filbertu Fierovi.

Vera Rollingbrokeová: bohatá, zámožná, nepotkáte ji bez notýsku. Tvoří příběhy o bohaté paní Bunkleové a její kočce, která se jmenuje paní Cuddlesworthyová a řeší detektivní případy.

Louis Genevan: obchodník se starožitnostmi. Vlastní obchod v londýnské čtvrti Belgravia a píše záhady, jejichž hlavní postavou je stará panna.

doktor John Bhatt: místní lékař v Listleighu. Pustil se do budování laboratoře vybavené pro řešení kriminálních případů a píše příběhy o detektivu jménem doktor Graceley.

PERSONÁL MALLOWAN HALL

Phyllida Brightová: hospodyně a skvělý detektiv amatér.

pan Dobble: velmi korektní a často nepříjemný majordomus.

paní Puffleyová: kuchařka. Podle jejího názoru není vražda žádným důvodem pro to, aby se přestalo řádně vařit.

Bradford: šofér, který adoptoval rozkošnou fenku jménem Myrtle.

Molly: vrchní služka v kuchyni a oblíbenkyně paní Brightové.

DALŠÍ POSTAVY

otec Tooley: pastor katolického kostela svaté Wendredy, kde se koná vražedný festival se sbírkou na opravu střechy sirotčince svaté Wendredy.

Rita: služka na faře svaté Wendredy.

Lettice Whittlesbyová: manželka Alastaira Whittlesbyho.

Eugene Whittlesby: bratr Alastaira Whittlesbyho. Nemají se sice rádi, nicméně bydlí ve stejném domě.

stará paní Whittlesbyová: Alastairova a Eugenova matka. Je upoutána na lůžko a má povahu dračice.

„Rolly“ Rollingbroke: milující manžel Very Rollingbrokeové.

Drewson: majordomus Whittlesbyových.

kapitola 1

pátek ráno

„Prostě nevidím jinou možnost. Je zkrátka nutné se ho zbavit,“ pronesl tichý hlas.

„To ano. Potíž je v tom… jak to udělat…“ odpověděl jiný hlas. „Brzo…“

Kohokoliv jiného by jistě poplašilo slyšet takový rozhovor, ale Phyllida Brightová se jen pro sebe pousmála a dál se věnovala počítání ubrusů na zahajovací oběd listleighského vražedného festivalu.

Jako hospodyně v rozlehlém a elegantním Mallowan Hall, domě slavné spisovatelky Agathy Christie a jejího manžela Maxe Mallowana, byla vcelku zvyklá slýchat diskuse o vraždách a finesách metod, jak se trvale zbavit někoho nepohodlného, případně se jich i účastnit.

Mezi obyvateli domu i mezi služebnictvem nebyla nouze o rozhovory zvažující, jaký jed použít, zda by nůž znamenal ve srovnání s pistolí více, nebo méně krve, případně jestli by to po ráně do hlavy chtělo pro jistotu ještě bodnutí do šíje, než nacpou mrtvolu služky do kredence v přízemí.

„Jed…,“ odpověděla první osoba. Bylo ji čím dál hůř slyšet. Asi odcházejí pryč. „V kávě. Nebo v alkoholu…?“

„Třeba to…,“ opáčil ten druhý. „… vyjukané?“

Phyllida si byla vcelku jistá, že první z těch dvou hovořících je muž, ale určit to s jistotou nedokázala, neboť stála ve farní síni katolického kostela svaté Wendredy a hlasy přicházely otevřeným oknem zvenku. Tak či tak to jistě byl někdo z těch spisovatelů detektivek, co se sjeli na vražedný festival. Motaly se jich tu tucty, publikujících i nepublikujících. Přilákala je mimo jiné možnost zahlédnout některého z populárních a slavných autorů, třeba G. K. Chestertona nebo Dorothy L. Sayersovou.

„Ano, jed… to by šlo, ne?“ odpověděl společník, jehož pohlaví nebylo z tlumeného hlasu znát. „A co nejdřív… už tu jeho chlubivou, sprostou nadutost nevydržím.“ Poslední slova zazněla hlasitěji a srozumitelněji. Zřetelně odrážela, jak je dotyčný znechucený. Ten tichý, nevrlý hlas mohl být jak mužský, tak i ženský.

Phyllida si pro sebe sykla. Jak se to jen může stát, že si spisovatel zoškliví postavu, kterou sám stvořil? Ale jelikož sama nepsala, neuměla si tu situaci představit.

Agathu Christie ale začal v poslední době unavovat a štvát Hercule Poirot, její nejpopulárnější fiktivní detektiv. Podobně jako se pro sira Arthura Conana Doyla stal Sherlock Holmes takovým prokletím, že ho nakonec vážně zabil – načež si protestující fanoušci vynutili jeho zmrtvýchvstání –, Agatha už měla Poirota a jeho puntičkářství a nabubřelosti plné zuby.

Naštěstí neplánovala pomenšího belgického detektiva zabít – něco takového by Phyllidu přimělo k ostrému a vášnivému rozhovoru se svou zaměstnavatelkou. Měla pro tohoto brilantního vyšetřovatele s knírkem totiž cosi jako literární slabost.

Diskuse, jíž se teď stala nenápadným svědkem, se samozřejmě klidně mohla týkat zloducha a nikoliv všetečného románového detektiva, o tom však upřímně pochybovala. Tón hlasu jí napovídal, že dotyčná osoba už má té postavy plné zuby, což naznačovalo, že jde o někoho, kdo je mluvčímu dobře znám – o postavu, která se objevuje opakovaně.

Mohla jen doufat, že to není Dorothy Sayersová hovořící o postavě svého detektiva Petera Whimseyho. Ne že by lord Peter mohl snést srovnání s Poirotem, ale Phyllida měla jeho detektivní práci rozhodně ráda – a jelikož nedávno sama vyřešila opravdovou vraždu, velmi si cenila jeho partnerky, nebojácné Harriet Vaneové (i když se nemohla měřit s Agatinou kurážnou Pentličkou Beresfordovou).

„Prosím, paní Brightová, přivezli jsme květiny na stoly. Vázy už se nesou.“

Phyllida se otočila od poskládaných ubrusů na Ginny, první panskou z Mallowan Hall. Vedle ní stál podle všeho zahradník Amsi, ale nedalo se to tvrdit s jistotou, protože na vozíku, který před sebou tlačil, měl celou horu růží, hvězdnic a mečíků.

„Skvělé. Až tu budou, vyrovnejte je tady na stole a můžete je naaranžovat – vždycky po pěti růžích, šesti hvězdnicích a dvou gladiolách. Dejte pozor, ať jsou mečíky hezky uprostřed, a střídejte barvy,“ řekla jí Phyllida a přejela pozorným pohledem její vypranou zástěru a uniformu.

Služce nečouhal zpod čepečku ani jediný pramen medově zlatých vlasů a punčochy měla hladké a rovné – jak se patří. Phyllida kladla na svůj personál vždycky extrémně vysoké nároky, ale když čekali hosty, byla tím přísnější.

Otočila se na druhou služebnou, kterou si z domu přivedla. Molly sice sloužila jen v kuchyni, obvykle ji nespatřili nejen hosté, ale ani členové rodiny, avšak byla právě tak čistá, vyžehlená a naškrobená jako Ginny – a navíc se na ni dalo spolehnout, že nebude tolik klevetit. Phyllida v duchu spokojeně pokývla hlavou. „Molly, vy dejte na stoly ubrusy – na ten v čele přijde obdélný a na ostatní ty kulaté – a pak pomozte Ginny s květinami do váz. Postavte prosím vázy přesně doprostřed stolů a na hlavní stůl tři vázy rovnoměrně v řadě.“

Phyllida mávla rukou na ubrusy, které právě dopočítala. Jak čekala, bylo tam šestnáct kulatých, což znamenalo dva navíc, protože stolů, na něž měly přijít, tam stálo čtrnáct. Phyllida měla vždycky všeho navíc.

Až na trpělivost, pokud šlo o Myrtle – která se právě objevila.

„Co tu dělá to zvíře?“ zaprotestovala Phyllida, když se do sálu vřítilo štěně připomínající tmavý kudrnatý mop.

Bradford, šofér z Mallowan Hall a Myrtlin pán (Phyllida ten termín používala jen ve volném smyslu slova, neboť si nebyla zcela jistá, kdo má ve vztahu těch dvou navrch), vkročil do místnosti tak uvolněně, jako by právě nevpustil do farní síně pekelné stvoření. V náruči nesl velkou bednu, nejspíš obsahující ty vázy. „Chtěla jet se mnou,“ odpověděl, jako kdyby bylo v nejmenším přípustné nechat po jídelně lítat divoké štěně. „Kam vám je mám dát, paní Brightová?“

Phyllida se vždycky celá naježila, když ho slyšela takhle ironicky protáhnout její jméno. Nemohla si pomoci. Ten chlap byl nesnesitelný, samá arogantní kritičnost a komentáře, o které nikdo nestojí. „Tamhle na stůl,“ odvětila ledově. „A psi nemají v jídelně co dělat.“

Myrtle lítala sem a tam a ocas za ní vlál jako prapor. Štěkala, vyskakovala, točila se, dováděla, zkrátka otravovala. Když se mihla kolem, Phyllida se jí rychle klidila z cesty. Od Myrtlina vpádu na území Mallowan Hall už musela vyhodit tři páry hedvábných punčoch, které jí to stvoření potrhalo drápky. Zdálo se, že je jí tohle zvíře z nějakého důvodu obzvlášť nakloněno.

Netřeba dodávat, že ve Phyllidině sféře působnosti, tedy v budově Mallowan Hall, nebyla Myrtle vítaná.

„To jistě nemají, paní Brightová,“ odpověděl Bradford a položil bednu. Zdálo se jí, jako by se pousmál nad tím, jak se snažila tomu psovi vyhýbat. „Ale oběd přece začne až za čtyři hodiny, to už bude dávno pryč.“

Phyllida měla na jazyku ostrou poznámku ohledně Myrtliných chlupů, co tam všude zůstanou, ale než stačila promluvit, objevila se paní Agatha v doprovodu slečny Sayersové, pana Chestertona a pana Berkeleyho.

„Dobré ráno, Phyllido. Vidím, že tu máte všechno pěkně pod kontrolou,“ pronesla paní Mallowan Hall. V Agatině hlase zazněl náznak smíchu, protože jakmile vešla, Myrtle se na ni vyřítila a divoce vrtěla ocasem. „No, no, ty jsi mi miláček, viď?“ Agatha se shýbla, aby podrbala tu kroutící se čtyřnohou hromadu kudrn, a Phyllida spolkla kousavou poznámku.

S Agathou se spřátelily za velké války. Ženy se tehdy horlivě hlásily jako dobrovolnice na nejrůznější práce. Byly asi tak stejného věku, tehdy obě bez závazků, takže se přirozeně sblížily. Agatha pracovala v nemocniční lékárně – tam se právě naučila tolik o jedech, které používala ve svých knihách – a Phyllida sloužila jako sestra v téže nemocnici, než odešla na frontu. Byly velmi blízké přítelkyně a skvěle spolu vycházely už více než deset let. Skutečnost, že se Phyllida rozhodla přijmout místo hospodyně v Mallowan Hall, jejich vztah ani v nejmenším neovlivnila, jen si dávaly pozor, aby spolu před služebnictvem nebo hosty nejednaly příliš familiárně.

Na čem se hospodyně a paní domu neshodly, to byla náklonnost k psům. Paní Agatha měla drsnosrstého foxteriéra Petera, a když si Bradford přivedl Myrtle, aby s ním žila v bytě v garáži, manželé Mallowanovi to zvíře přijali s nadšenou náklonností.

Phyllida ne.

„Pan Bradford slíbil, že ji včas odvede, než donesou jídlo,“ řekla Agatě rozhodným tónem, vědoma si toho, že to dotyčný slyší. „Ale budeme to tu samozřejmě muset zase zamést kvůli psím chlupům.“ Střelila po šoférovi zachmuřeným pohledem, ale ten ji ignoroval.

„Když to máte na starost vy, nepochybuji, že všechno klapne, Phyllido.“ Agatha se napřímila a nechala Myrtle, aby si běžela hledat jinou oběť.

Phyllida před tím dotěrným, uslintaným a funícím tvorem znovu rychle ukročila, takže oživlý mop přenesl svou pozornost na slečnu Sayersovou.

„Vy budete sedět v čele, G. K.,“ řekla Agatha. To mluvila na pana Chestertona, který se uvolil být patronem vražedného festivalu. Tato dobročinná akce totiž probíhala pod záštitou Detektivního klubu.

Detektivní klub byl klubem spisovatelů detektivek. Kromě Agathy Christie, G. K. Chestertona, Dorothy L. Sayersové, Anthonyho Berkeleyho, Hugha Walpolea a Freemana Willse Croftse do něj patřil ještě asi tucet dalších populárních autorů. Scházeli se pravidelně v Londýně, aby diskutovali o technikách a úskalích psaní knih o zločinech a poskytovali si vzájemně podporu. Všichni složili přísahu poctivosti vůči čtenářům, která určovala, jak vytvářet a řešit zápletky příběhů, ale Phyllida si nebyla jistá, jestli ta přísaha není jen jejich interní žert.

Vražedný festival v Listleighu měl umožnit začínajícím autorům detektivek víkendové setkání s úspěšnými spisovateli této literatury. Kromě nich ale mohl přijít kdokoliv, kdo si bude chtít poslechnout přednášky slavných tvůrců a koupit jejich knížky.

Začínající autoři platili za první den poplatek, v rámci kterého je čekal soukromý zahajovací oběd o půl druhé s přítomnými zástupci Detektivního klubu – Sayersovou, Chestertonem, Berkeleym a Christie – plus krátká lekce s některým z publikujících autorů. A vrcholem prvního dne se měl stát koktejlový večírek pod širým nebem, kdy dostanou začínající autoři další šanci popovídat si se spisovatelskými celebritami. Po zaplacení vstupného dostali všichni amatérští autoři nabídku (za další poplatek) zaslat krátkou povídku do soutěže, kterou budou hodnotit profesionálové. Zítra, v sobotu, se u kostela svaté Wendredy otevře trh přístupný veřejnosti, budou se prodávat knížky a proběhne oslava. V neděli při odpoledním čaji vyhlásí vítěze velké ceny vražedného festivalu.

Patron oslavy G. K. Chesterton bude mít dnes během oběda proslov a v neděli předá jednomu ze začínajících autorů cenu za nejlepší povídku. Cenou bude smlouva na zveřejnění povídky v Anglii a ve Spojených státech. Phyllida tajně fandila doktoru Bhattovi, protože četla něco z toho, co napsal o lékaři, který se stal amatérským detektivem. Připadalo jí to výjimečně dobré.

Listleigh zvolili jako místo konání vražedného festivalu z toho důvodu, že tu existoval klub spisovatelů. Když se John Bhatt, doktor a člen místního spolku, doslechl o londýnské sbírce, které se účastnil Detektivní klub, napadlo ho uspořádat dobročinnou akci určenou na podporu nedalekého sirotčince a školy pro nezvladatelné děti. Tato instituce, již spravoval kostel svaté Wendredy, nutně potřebovala novou střechu. Doktor Bhatt se prostřednictvím paní Agathy obrátil na pana Chestertona s velmi zajímavým návrhem. Taková akce slibovala spisovatelům publicitu, získala by peníze pro děti v nouzi, a navíc byla příležitostí opustit Londýn v době, kdy jsou v létě největší horka, takže Detektivní klub nabídku listleighského spolku spisovatelů přijal.

Protože se ta akce týkala i Agathy, Phyllida se pohotově pustila do plánování a příprav. Přesně takovéhle věci ráda organizovala a byla v tom obzvlášť dobrá, a navíc pro ni pár dnů strávených u Svaté Wendredy při chystání události a během ní znamenalo pár dnů, kdy nebude v Mallowan Hall a tedy nebude muset jednat s majordomem panem Dobblem.

„Dobře,“ odpověděl pan Chesterton, když si prohlédl stůl. Autorovi oblíbených příběhů o otci Brownovi táhlo na šedesát, měl husté tmavé vlasy a nosil cvikr. Byl to mohutný, impozantní muž a tmavý oblek mu jen přidával na pánovitém vzezření. „Kolik začínajících spisovatelů tu bude?“

„Přihlásilo se jich patnáct – a samozřejmě zaplatili,“ odpověděla mu Agatha. „Nejsou všichni z Listleighu. Někteří přijedou až z Walesu.“ Odmítla žádost místního klubu, aby se stala patronkou slavnosti, protože byla hodně plachá a nerada mluvila na veřejnosti, dokonce i před malým publikem, pokud to nebyli lidé, které dobře znala. Už i jen účastnit se pro ni bylo náročné rozhodnutí, protože jí vadila publicita a novináři. Těžko však mohla odmítnout, když šlo o místní událost.

Jelikož dostala Phyllida na starost plánování a přípravu akce, měla možnost uspořádat to tak, aby její samotářská přítelkyně mohla zůstávat pokud možno stranou. Jedinou veřejnou událostí, kterou absolvuje, bude zítřejší knižní trh a vyhlášení vítěze velké ceny.

„Doufám, že jste všichni dostali k posouzení ty povídky? Poslali nám jich jen deset,“ oslovila Agatha své kolegy.

„Ano, jistě,“ odpověděla slečna Sayersová. „Došly mi před čtrnácti dny, takže jsem měla spoustu času ke čtení – i když jsem si to procházela ještě i ve vlaku cestou sem.“ Dorothy Sayersová byla pompézní, hlučná žena, měla ve zvyku nosit dlouhé černé šaty, které kolem ní splývaly a vlály. Tmavé vlasy měla ostříhané chlapecky nakrátko, na „Eton“. Navzdory těm zřaseným dlouhým šatům jí to dodávalo mužského vzhledu. „Některé jsou opravdu dobré.“

„Vskutku. Také jsem si to říkal. Možná nám roste konkurence u nakladatelů,“ poznamenal pan Chesterton a uchechtl se.

Phyllida sice měla na starost sledovat, jak Ginny chystá vázy a Molly dává na stoly ubrusy, ale nemohla si pomoci, sledovala ten rozhovor v naději, že třeba zaslechne nějaký náznak svědčící o tom, kdo vyhraje cenu.

„Otec Tooley už má od pondělka všechna hodnocení,“ řekla Agatha. „Takže nikdo nemůže tvrdit, že bychom se mohli nechat ovlivnit, až budeme hovořit s autory,“ usmála se.

„Ano,“ odpověděl pan Chesterton. „Když bude hlasy počítat duchovní, nemůže mít nikdo podezření.“

„Už jste si vybrala svého favorita?“ zajímala se slečna Sayersová.

„No, ano,“ odpověděla Agatha. „Jedna povídka se mi opravdu hodně líbila. Připadala mi zábavná a chytře vymyšlená. Ale i pár dalších mělo něco do sebe. Asi bude docela zajímavé zjistit, kdo jak hodnotil.“

Než mohla Phyllida zachytit nějakou indicii, o kterou povídku jde, musela se vzdálit z doslechu, protože Myrtle objevila visící cíp právě prostřeného ubrusu.

„Koukej to nechat, ty jankovitá, otravná, chlupatá, mizerná potvoro,“ spustila Phyllida a chvatně se vydala zjednat pořádek. „Pane Bradforde, koukejte ji laskavě ihned odvést.“

Šofér beze stopy rozpaků popadl strakaté zvíře. Když se mu Myrtle vrhla do obličeje, aby projevila svou náklonnost, Phyllidě neušlo, že husté kučery toho zvířete jsou k nerozeznání od neupraveného smetáku, který její majitel vydává za účes. Tihle dva se hledali, pomyslela si rozzlobeně. Ani jeden nemá kapku způsobů a vážnosti.

„Tak dobře, paní Brightová,“ řekl Bradford. Arogantní a ostrý nos se mu leskl v místě, kde mu ho olízl pes. Phyllidě přeběhl po zádech mráz. „Tak my teda půjdeme. V kolik pro vás máme přijet?“

Phyllida tajně doufala, že si snad Mallowanovi pořídí druhého šoféra nebo že se Bradford sebere a zmizí někam, kde je tráva zelenější a garáže umaštěnější – a toho psa si vezme s sebou. Když se potřebovala vypravit daimlerem do města nebo kamkoliv, muset jet s ním pro ni bylo skoro tak náročné jako jednat s panem Dobblem.

Jako dokonalá profesionálka se ale za ta léta naučila, že dokáže vycházet s každým, byť by jí lezl jakkoliv na nervy, byť by byl sebejízlivější, jen když odvede svou práci. A Bradford naneštěstí na tu svou stačil víc než dobře.

„Vyzvedněte mě tu prosím ve tři hodiny. A pak se sem budu potřebovat vrátit o půl páté, abych dohlédla na závěrečné přípravy na koktejlový večírek, pane Bradforde.“

Hleděl na ni přes hlavu toho funícího štěněte, kterému po straně visel z tlamy růžový jazýček jako rozmotaná stužka. „Dobře. Na třetí hodinu tu s Myrtle budeme, abychom vás odvezli.“ Potměšile se usmál – očividně mu bylo jasné, jak je jí nepříjemná představa, že bude zavřená ve vozidle s tím neukázněným zvířetem.

„Děkuji, pane Bradforde.“

Než mohla pokračovat v uštěpačné slovní výměně s řidičem, uslyšela hlasitou ránu následovanou zlověstným třeskem. Prudce se otočila.

Ať už se to stalo, jak chtělo, jeden ze stolů byl překocený. Květiny, voda, střepy rozbité vázy, všechno se válelo na podlaze.

Zaplaťpánbu, že Phyllida měla… všeho navíc.

„Jsem tak nervózní z představy, že je mám všechny spatřit!“ řekl Digby Billdop. „Všechny ty slavné spisovatele!“

Byl to vikář anglikánského kostela svatého Thurstona. K Billdopově zhoubě se jeho farnost nacházela hned naproti Svaté Wendredě, papežskému kostelu v Listleighu, takže spolu válčili o ovečky.

Vikář se pořád ještě nesmířil s tím, že příležitostí poskytnout prostor vražednému festivalu byla poctěna Svatá Wendreda, a ne jeho kostel svatého Thurstona, kterému bohužel chyběl vhodný sirotčinec se špatnou střechou.

Jako kdyby na tom záleželo.

Pozemky obou kostelů stínily javory a duby, oba měly pěkné zahrady a obydlí pro vikáře a kněze. Digby si musel neochotně přiznat, že ačkoliv má Svatý Thurston větší zahradu, u Svaté Wendredy je hezčí trávník, protože sousedí s říčkou protékající městečkem. Zítra tam bude plno stánků a návštěvníků festivalu.

„Setkat se s nimi určitě nebude tak náročné, jak si představujete,“ prohlásil Harvey Dobble, majordomus z Mallowan Hall.

Seděli na vikářství u stolu, kde hrávali svou týdenní partii šachu. Dobble si dnes neobvykle přivstal a vytratil se ráno od svých povinností v Mallowan Hall, aby svého přítele povzbudil, než začne oběd zahajující vražedný festival – a aby dohlédl na to, že vikář v poslední minutě necouvne. Digby měl sklony k úzkostlivosti a slabé nervy, avšak podle Dobblova názoru byl nejen zdatný soupeř v šachu, ale i nadaný spisovatel.

Digby měl ruce na stole, baculaté prsty spojené, jako kdyby se bál, aby se mu netřásly. „Hlavně z pomyšlení, že uvidím pana Chestertona, jsem celý vedle. On je tak… však víte, jak mě inspiruje. Jémine… co když se nikomu z nich moje povídka nelíbila?“

Dobble zavrtěl hlavou. „Kdepak, Digsi,“ řekl. „Četl jsem vaše povídky, rozhodně si zaslouží, aby vyšly tiskem. Nedělejte si starosti. Váš otec Veritas mi připadá mnohem přesvědčivější než otec Brown pana Chestertona. Pan Chesterton to přehání s tím věčným deštníkem. A ten jeho ‚malý‘ otec Brown, jak ho pořád líčí, je na můj vkus moc vetchý. Duchovenstvu to nedělá dobré jméno, když působí tak pomačkaně a má roztržitý pohled.“

„Skutečně si to myslíte?“ zareagoval vikář a v očích se mu mihla naděje.

„Rozhodně.“ Dobble se na něj vřele usmál – něco takového u něj nikdo z personálu Mallowan Hall neviděl. „Vždyť víte, že si vždycky musím přečíst, co nového jste napsal, jakmile přijdu, ještě před večeří? Otec Veritas je můj nejoblíbenější detektiv – tedy po monsieur Poirotovi, samozřejmě.“

„To jste hodný, že to říkáte,“ odpověděl Digby a sevřel ruce ještě pevněji. Oči se mu leskly neskrývanými emocemi. „To je opravdu kompliment, protože monsieur Poirot je prostě… no, parfait, jak by řekl on. Jako paní Christie.“ Jeho uchechtnutí skončilo povzdechem. „Vím, že to bude znít hloupě, ale Alastair Whittlesby se v mých povídkách vždycky rýpe v každém detailu, někdy si nemůžu pomoct a říkám si, kdyby mu tak došly nápady nebo slova, nebo… kdyby to, co napsal, nějakou nešťastnou náhodou spadlo do ohně a zničilo se. Nebo… nebo kdyby se něco stalo jemu. Ale není to ode mě moc křesťanské,“ dodal sklíčeně.

„Alastair Whittlesby je totální pitomec a já si nijak nevyčítám, když si přeju, aby jeho psaní shořelo – ne-li něco horšího,“ pronesl Dobble nekompromisně, protože Digby měl nejednou po schůzi listleighského Vražedného klubu na krajíčku. Pan Whittlesby té skupině panoval jako předseda a sám sebe považoval za nějakého dosud neobjeveného Shakespeara detektivní literatury. „Podle toho, co vím od jeho majordoma, není ten chlap doma o nic slušnější než na schůzích spisovatelského klubu. Drewson tvrdí, že se s bratrem hrozně hádají.“

Alastair Whittlesby byl všetečný, tvrdohlavý a často i neomalený a krutý. Byl to ale jediný advokát v městečku a jeho otec býval baronet a měl nějaké peníze, takže Whittlesby si o sobě myslel, že je něco víc než ostatní. Za gentlemana ho ale považoval málokdo.

„Ve středu, když jsme se všichni sešli u něj doma na čaj a koktejly, byl prostě nesnesitelný. Je si naprosto jistý, že vyhraje tu soutěž a zveřejní ho – určitě si nás tam všechny pozval jen proto, aby se mohl předem škodolibě radovat,“ řekl Digby.

„Byli tam všichni?“ zeptal se Dobble. Jeho pozornost sklouzla – a ne poprvé – k dortu položenému na polici. Bylo mu upřímně líto, že jej jeho přítel ještě nenakrojil. K čaji, který popíjel, by mu kousek přišel vhod, ať je to, co je to – prostě nějaká lákavá sladkost s bílou polevou. Digbyho hospodyně byla skvělá kuchařka, což by si ale Dobble rozhodně nikdy nedovolil zmínit v doslechu paní Puffleyové, která kralovala kuchyni v Mallowan Hall.

„Byli tam všichni členové Vražedného klubu,“ odpověděl vikář, slepý k Dobblovu zájmu o časně ranní moučník. „Dokonce i slečna Crowleyová, která odmítla dát si byť i jen sklenku sherry.“ Digby vzdychl. „Jestli Whittlesby tu cenu vážně získá, asi vystoupím z klubu. Je prostě nesnesitelný! Doufám, že se mu něco stane, co… ho odstraní z cesty.“

„Ale, ale, Digsi, neházejte flintu do žita. Máte právě tak šanci to vyhrát jako každý jiný – kromě Very Rollingbrokeové.“

Oba se uchechtli a Dobble s úlevou zaregistroval, že jeho přítel už působí uvolněněji. Pevně doufal, že vyhraje Digby, ale především doufal, že nevyhraje Alastair Whittlesby. I kdyby místo Digbyho vyhrál doktor Bhatt, bylo by to mnohem lepší – třebaže by v takovém případě musel Dobble od paní Brightové snést drobné, leč samolibé projevy satisfakce.

Dobble mrkl na hodiny a nepříjemně ho překvapilo, že už se nestihne vrátit do Mallowan Hall včas, aby dohlédl na úklid po snídani a na přípravu svačiny a oběda. V posledních dnech, co probíhala příprava vražedného festivalu, panoval v domě neobvyklý klid. Jeho důvodem byla především nepřítomnost paní Brightové. Se svými nestoudně zářivými vlasy a puntičkářskou povahou se odebrala ke Svaté Wendredě – spolu s částí svého personálu, což způsobilo Dobblovi jisté komplikace, protože starost, aby se jídlo a čaj podávaly včas, zůstala na něm. Ale tuto svízel mu vyvážila blažená skutečnost, že paní Brightová tím pádem často nebyla v Mallowan Hall.

„Už budu muset běžet, Digsi,“ pronesl, a zatímco vstával, věnoval ještě jednou smutný pohled dortu. „Paní Brightová nechala péči o dům v poslední době stranou a je to všechno jen na mně.“

„To od ní není moc hezké, co?“ řekl Digby a také vstal.

„Ani trochu,“ odpověděl Dobble a nasadil si klobouk. „Ale mám tím pádem příležitost dohlédnout na to, aby služebné odváděly práci podle mých představ. Všude to byla samá krajka a chintz. Využil jsem příležitosti trochu toho ubrat.“ A také se postaral, aby ty zatracené kočky paní Brightové nevystrčily z jejího pokoje ani fousek. Když je slyšel ztrápeně mňoukat za dveřmi, jen se usmál.

„Dobře vím, jak je paní Brightová na Mallowan Hall nepostradatelná,“ pronesl Digby upřímně. „Je skvělá, že? Tak šikovná, dobře se strojí, a je také velice zdvořilá, byť někdy trochu tvrdá. Musí to být velmi náročné obejít se bez ní, když je teď během víkendu skoro pořád pryč.“

Dobble maličko ztuhl. „Skvělá, no, to bych zrovna neřekl, Digby. Je… no, trochu až moc výrazná na svou pracovní pozici – mimochodem nejde mi do hlavy, jak k ní vlastně přišla, když rozhodně nikde nesloužila, dokud ji nepřijala paní Agatha.“

„Ó!“ zareagoval Digby a spiklenecky se usmál. „Netušil jsem, že jste konečně vypátral tuhle informaci! A co tedy dělala, než začala pracovat pro Mallowanovy? Umírám zvědavostí.“

Dobble se zasmušil ještě o trochu víc. „No, vlastně to nevím jistě, že paní Brightová předtím nebyla ve službě. Ta ženská o své minulosti neřekne ani ň! Všechno, co jsem se dozvěděl, je, že se s paní Agathou seznámily za války a že asi byla ošetřovatelkou na frontě. A co se stalo s jejím manželem, je taky záhada. Bůh ví, třeba se pan Bright najednou zjeví v Mallowan Hall a všechny nás ve spánku povraždí!“

„Ach.“ Vikář poulil oči za skly kulatých brýlí. „Takže jste zjistil, že byla vdaná?“

„No, tak úplně ne,“ byl Dobble nucen připustit. Proč se ten Digby o to tolik stará? To ho prostě nemůže nechat chvilku reptat a neskákat mu do toho otázkami? „A upřímně řečeno, neumím si představit, kdo by si takovou jako ona vzal; takže možná nakonec ani není vdaná. O její minulosti se zkrátka člověk nic nedozví. S Phyllidou Brightovou je ale hlavně ten problém, že není vhodná pro práci hospodyně.“

„Tak, tak. Alespoň to tam teď můžete vést pořádně, když je pryč,“ poznamenal Digby mírně.

„Zaplaťpánbu za to,“ opáčil Dobble. „Až na to, že si všechny lepší služky samozřejmě vzala k ruce s sebou ke Svaté Wendredě a mně nechala ty horší a pár výpomocných – a navíc, starat se o služky přece není práce majordoma!“ zamračil se. Uvažoval, jestli těm služkám, co přišly na výpomoc, nezapomněl říci o záklopce v komíně krbu v obývacím pokoji.

„A nemohl by je místo vás mít na starost některý ze sluhů?“ navrhl Digby a poplácal ho po rameni.

Dobble s povzdechem zavrtěl hlavou. „Je vidět, že jste vikář a nemáte žádné služebnictvo, které by stálo za řeč, jen tu svou služku a kuchařku, Diggy,“ odpověděl. „Nemůžete svěřit sluhům do péče služky, jestli nechcete mít za devět měsíců starostí nad hlavu.“

Rychle se podíval, jestli někdo zrovna nejde kolem vikářství, pak se shýbl a chvatně Digbyho políbil. „To pro štěstí,“ řekl a vyklouzl ze dveří.

kapitola 2

pátek večer

Počasí spolupracovalo a koktejlový večírek vražedného festivalu začal přesně tak, jak to měli Phyllida a členové Detektivního klubu naplánováno. Služky rozvěsily na zahradě fary svaté Wendredy japonské lampiony v černobílém provedení, jež mělo připomínat tiskopisné stránky detektivních románů. Kulaté vysoké stoly s nápoji a popelníky byly pokryté bílými ubrusy a ozdobené růžemi umně složenými z novinového papíru, aby to bylo tematické. Pod každou vázou s květinami ležel kus rudé plsti vystřižený do nepravidelného tvaru připomínajícího loužičku krve. A vedle vázy vždycky hořela nízká černá svíčka na talířku – samozřejmě v bezpečné vzdálenosti od papírových růží.

V malé zahradě obehnané zdí rostly keře pokryté bezpočtem bílých růží plnících vzduch sladkou květinovou vůní. Kolem rostl hustě zimostráz, vyšlapané cestičky lemovaly trsy plazivého floxu. V červenci bylo v sedm hodin venku ještě světlo, takže Phyllida nepovažovala za potřebné přidat víc lampionů nebo natáhnout šňůry elektrického osvětlení – i když na to byla samozřejmě připravená.

V zahradě sice normálně stály jen dvě lavičky, obě poblíž sochy svatého Františka z Assisi, ale na dnes večer přidala Phyllida ještě tři další z tepaného železa, přivezené z Mallowan Hall, a před ně postavila nízké stolečky.

„Zvládla jste to vskutku skvěle, Phyllie. Úplně všechno, ale tady ten venkovní večírek je prostě dokonalý. Vypadá to tak nevinně a příjemně,“ zašeptala Agatha Phyllidě a dotkla se vonícího růžového poupěte. Stály u branky do zahrady, aby se Agatha, dost možná nejpopulárnější a nejslavnější z přítomných spisovatelů, na chvilku uvolnila ze společnosti. „Člověka by ani nenapadlo, že tu všichni myslí jen na vraždy.“

„Pravda!“ zasmála se Phyllida. „Kdyby tu někdo ze Scotland Yardu poslouchal, o čem se lidi baví, určitě by mu to vrtalo v hlavě.“ Upila ze své sklenky šampaňského – pan Max trval na tom, aby si po vší té námaze také užila slavnosti –, a zatímco se rozhlížela po plodech své práce, vzpomínala na rozhovor, jejž ráno zaslechla.

Přemýšlela, který ze spisovatelů se chystá někoho otrávit, a snažila se mezi přítomnými odhadnout podezřelého.

Co třeba Mathilda Crowleyová? Byla to pětačtyřicetiletá žena s olivovou pletí, aktivní členka listleighského Vražedného klubu. Kaštanové vlasy prokvétající šedinami měla na šíji svinuté do drdolu a Phyllida o ní věděla, že píše detektivní povídky o šviháckém mladíkovi jménem Filberto Fiero, který tráví většinu času na francouzské Riviéře. Doktor Bhatt jí řekl, že ty příběhy jsou spíše fantastické, než aby se zakládaly na realitě, ale že jsou v nich zajímavá místa… a hrůzné vraždy.

Slečna Crowleyová na sobě měla strohou sukni z letní vlny a tmavohnědé sako – to oblečení by se hodilo spíš sekretářce do práce než na koktejlovou party. Většina ostatních žen – včetně Phyllidy – si vzala šaty z lehké, volné látky s páskem, někdo s pestrým vzorem, někdo jednobarevné, a k tomu boty na vysokých podpatcích. Měly barevné klobouky zdobené lemováním a peřím, zatímco slečna Crowleyová si nasadila na hlavu něco, co vypadalo prostě jako nízká hnědá krabice. To jediné, co připomínalo ozdobu, byla černá mašle vpředu.

Slečna Crowleyová žila sama v domku na konci Páté ulice. Teď tu seděla a v ruce nedržela ani sklenici na koktejly, ani číši na sekt, ale šálek čaje, a prohlížela si zahradu, jako kdyby se rozhodovala, jestli se vydat do té vřavy, nebo zůstat, kde je. Jelikož se ale usadila v blízkosti stolku s makronkami a koláčky a v koutcích rtů měla drobky, Phyllida se domýšlela, že u ní moučníky s citronovou, jahodovou a čokoládovou náplní zvítězí nad vyhlídkou na korzování mezi návštěvníky večírku.

Digby Billdop, vikář anglikánského kostela svatého Thurstona, jehož oblá brada s výrazným důlkem připomínala Phyllidě baculatou načervenalou meruňku, měl ve tváři svůj obvyklý výraz sovy. Postával poblíž G. K. Chestertona – dost blízko na to, aby slyšel, co spisovatel říká, ale zřejmě v sobě nenacházel odvahu přistoupit ještě krůček, aby se mohl připojit ke konverzaci. Svíral sklenku šampaňského, tiše pokyvoval hlavou a visel zbožně pohledem na tvůrci nejslavnějšího detektiva-kněze.

Kromě opodál postávajícího vikáře měl pan Chesterton dva další posluchače – osoby, které Phyllida znala jako členy listleighského Vražedného klubu.

Vera Rollingbrokeová, atraktivní blondýna něco maličko přes třicet, byla nadšenou a plodnou spisovatelkou dosud nepublikovaných detektivních povídek o neprovdané bohaté paní Bunkleové přezdívané Bunkle a její kočce jménem paní Cuddlesworthyová. (Podle názoru Johna Bhatta to mělo dobrý důvod, že její tvorbu nikdo netiskl, protože kdo by věřil, že kočka může mluvit?) Měla rafinovaný kulatý klobouk ze žluté plsti, nasazený šikmo těsně nad levým obočím a ozdobený jediným tmavomodrým perem připevněným k mělkému dýnku. Phyllida po něm bezmezně zatoužila.

Vera byla vdaná za sira Paulsona Rollingbrokea, společenského pána, kterého všichni znali jako sira Rollyho. Jejich rodinné sídlo se rozkládalo kousek od Listleighu směrem na severovýchod. Vera zjevně pohrdla jak rukavičkami, tak i sektem a makronkami, zato držela notýsek a pilně si zapisovala poznámky. Vypadalo to, že se na dnešní setkání vydala bez manžela.

Hned vedle ní stál Louis Genevan, který tím vlastně bránil vikáři přitočit se blíž. V jedné ruce držel dvě sklenky šampaňského, v druhé měl mezi prsty cigaretu. Jedna z těch sklenek byla nejspíš paní Rollingbrokeové, která se jí vzdala, aby si mohla psát.

Louis Genevan byl londýnský obchodník se starožitnostmi, který dělil svůj čas mezi Listleigh a svůj obchůdek ve čtvrti Belgravia. Byl to elegantní, upravený pán s hnědou pletí a tenkým černým obočím, tmavé vlasy splývající mu z vysokého čela s kouty připomínaly havraní křídla.

S ohledem na svou profesi nosil záměrně oděvní doplňky, které už byly několik desetiletí z módy, nicméně dařilo se mu vždycky působit dojmem, jako kdyby kráčel v první linii moderního stylu. Na dnešní večer si zvolil karmínově rudou brokátovou vestu s elegantními kapesními hodinkami a vysokým tuhým límečkem, který se mu opíral zespodu o čelist. Kravatu měl uvázanou tak, že by mu to mohl závidět i Beau Brummell. Kabát a kalhoty měl pan Genevan ale podle moderního střihu. Kombinace starého a nového kupodivu nepůsobila urážlivě pro oko.

Ze skupinky pěti lidí obklopujících Anthonyho Berkeleyho, dalšího člena Detektivního klubu, Phyllida nikoho neznala. Řekla si, že to budou nějací amatérští spisovatelé, kteří si zaplatili vstup na festival, ale nebydlí v Listleighu a nejsou členy místního spolku. Pan Berkeley byl příjemný a pohledný muž, sebevědomý a dobře oblečený. Očividně mu vyhovovalo mít kolem sebe pár naslouchajících obdivovatelů.

Doktor Bhatt stál v rohu a mluvil se slečnou Sayersovou a otcem Tooleym. Přesněji řečeno, doktor Bhatt poslouchal, co říká slečna Sayersová – a vypadalo to, že visí na každém slovu –, zatímco otec Tooley, kněz od Svaté Wendredy a čestný host zahradní slavnosti, tiše přikyvoval a věnoval se svému šálku čaje.

John Bhatt měl husté, inkoustově černé vlasy a stejně tak černý, dokonale pěstěný knír. Ten přitahoval Phyllidinu pozornost od okamžiku, kdy jej poprvé spatřila, což se stalo během těch nepříjemností před několika týdny, poté co v knihovně v Mallowan Hall našla mrtvolu. Doktor byl nadšeným čtenářem výtvorů paní Agathy a Phyllida si říkala, jestli si ten knír nepořídil po vzoru slavného Poirotova.

Agatha zašeptala, jako kdyby jí četla myšlenky: „Troufám si říci, že kdyby měl doktor Bhatt kulatější hlavu a světlejší pleť, mohl by to být Poirot! Víte, Phyllie, že jsem Hercula dvakrát v životě opravdu viděla?“

Phyllida to věděla, protože byla tehdy na tom parníčku s Agathou, když ji přítelkyně náhle pevně popadla za paži a ukázala na muže, který vypadal přesně tak, jak by si člověk představoval jejího brilantního detektiva.

„Co jste říkala na doktorovu povídku?“ zeptala se Phyllida odvážně v naději, že se dozví nějaký náznak, kdo možná zítra získá cenu.

„Byla docela dobrá,“ odpověděla Agatha. „Pár jich bylo překvapivě zábavných a dobře vymyšlených, ale na druhou stranu některé nestály za zlámanou grešli. Bude na otci Tooleym, aby sečetl všechny hlasy. Ta cena vážně stojí za to, Phyllie. Vydání tiskem nejen tady v Anglii, ale i za oceánem. Když jsem začínala, byla bych za takovou příležitost vraždila.“

Phyllida se usmála. „Spisovatelé mi vždycky připadali krvežízniví až dost, takže o tom nepochybuji.“

Obě se zasmály a pak Agatha vzdychla. „A sakra. Tamhle máme mého drahého a maličko neloajálního Maxe. Vede mi Alastaira Whittlesbyho. Už hodinu se mi dařilo vyhýbat se mu. No, chudák Max asi neměl na vybranou. Alastair Whittlesby umí být pěkně neodbytný.“

Pan Max byl o více než deset let mladší než jeho slavná žena, jeho vášní byla archeologie. Seznámili se, když se Agatha vypravila na výlet do Mezopotámie, kde pobývala u nějakých jejich společných přátel. Pan Max k nim spolu s Alastairem Whittlesbym došel a věnoval své ženě omluvný úsměv. Alastair Whittlesby měl dlouhý a tenký nos, husté šedivé vlasy a úzké rty, které neustále jako by vyjadřovaly znechucení či nelibost. Na sobě měl kvalitní oblek šitý na míru, který mu ale přesto poněkud nesedl kolem břicha, kde byl trochu nakřivo. Když k nim přistoupil, vyzařovala z něj domýšlivost. Nedůtklivým gestem rozehnal kouř ze své cigarety.

Za to, že se mu ten jinak dokonale padnoucí oblek tak divně nadouval, asi mohla jeho manželka Lettice, která do něj byla jednou rukou zavěšená a ve druhé držela širokou číši šampaňského. Bylo jí přinejmenším o deset let méně než jejímu padesátiletému muži a byla hezká, byť vypadala trochu zvadle. Přes loket jí visela kabelka a klobouk měla maličko nakřivo. Jasně růžová rtěnka se jí v koutku úst trošku rozmazala. Phyllida měla sto chutí sáhnout po kapesníku a opravit jí to.

„Ach, paní Mallowanová,“ pronesl pan Whittlesby. Phyllidě připadalo, že se k nim snesl, jako když se jestřáb střemhlav vrhne na svou kořist. Jeho žena za ním klopýtala v závěsu. „Sháním vás celý večer.“

„Ráda vás zase vidím, pane Whittlesby,“ odpověděla Agatha a podala mu ruku. Na Phyllidu udělalo dojem, jak to působilo upřímně. Agatha byla sice plachá, ale když se tomu nedalo vyhnout, uměla se patřičně chovat.

„Všechny záchytné body tam byly,“ odpověděla Agatha s úsměvem. Tuhle odpověď už od chvíle, kdy Vražda Rogera Ackroyda vyšla, použila mnohokrát.

„Paní Brightová, co tu děláte s tímhle?“

„Paní Brightová, jak to, že ve službě pijete, a co to máte na sobě?“ naléhal.

Pozdě.