POD NAHÝMI ŇADRY

Zdeněk Domaník

Nic není krásnějšího…

Schoulená oblost ženského těla

z vlastní záře přivírá oči

jen aby mohla snít…

Když má ruka lehce klouže

po kůži rozpálené ohněm

i po jemných vlasech

jež nasáklé láskou neváží víc

než polibek z růžového květu

Zatímco rty neodbytně

spěchají až k místům

střeženým před světlem

v mírně rozevlátých šatech…

Ovanutá podnapilým větrem

pluje v bouřlivých vlnách rozkoše

Klesá jak sluneční motýl

odevzdaně do vlhké trávy

ať každá její touha

přemítá vzpomínky noci

Nezůstává bez povšimnutí

a je pouhou částí příběhu

pod otevřeným nebem

citově i krásou rozkvetlým

v objetí mužných ramen

s každým novým ránem…

Snové noci

Mám tolik snových nocí

vzedmutých z vln peřejí

že pokaždé podlehnu kráse šarmu

žhavých doteků ultramarínových dálek

v šumu křídel holubích

pod hučícími vodopády

Kde v kapkách chrpového stínu

neustále hledám cestu do nitra duše

žíznivě volajících prstů

Vyprahlý po vydatné vůni

liliově ženského těla

s horkými záchvěvy nespoutaného myšlení…

V kadeřích vlasů letících v mou náruč

vzkříšenou z bouře nahoty

a vynesenou až k jejím ramenům

planoucím ohněm hlubokých barev

při zpěvu cikád

měním pomalé pohyby v omamné zachvívání nebes

až k tvářím majestátných stromů

daleko za pahorky vzdáleného šepotu hromů…

Na horskou louku vtělenou do dívky trávy

mezi sépiová světla

padající na květy temně rudé

kde šílený vítr tká ji z krajek

nadýchaně bělostných pavučin…

Jenom mé ruce dokážou uchopit

svlečená slova zaživa

a taky nohy u dryádek vlnic a upolínu

mezi nimiž vznešeně kráčí

s horkým dechem čirého povětří

Co mám rád

Miluji sluneční krajinu plynoucí časem

pod načechraným peřím labutí

oslněn krásou milenců sivých

za ranního svitu i před setměním

v zrcadlení tříštivých kapek vodopádů

kde kol každý kvetoucí strom

hudbou z minulých jar

pronikne tónem jako tenkrát

větrem plujících kytar

do vzpomínek dětských srdcí

brodících se po pás ve vodě

svobodně ponořenými dlaněmi

a se zdivenými zraky

hledajíc pod oblými kameny

vzkaz lásky mladistvé…

Jež pro příštích pár let

pod hvězdným nebem bude dýchat

stejně jako já

teplý závan vůně večera

v sevření teplých dlaní

s nesmělým dotekem prstů

pod hvězdným mořem

nebeské záře luceren

dřív než oslní tváře

slunce po rozednění…

Poprvé

Je mi líto každého slova

ulitého z dívčích slz

do útle křehkých dlaní

jež s květy konvalinek

poprvé spočinou na mém rameni

a provoněné tisknou se ke mně

jak dvě svěšená křídla

v přítmí hvězd osvícené noci

kde láskou procítěná chtivost

zalitá v průtrži jasné luny

neudusí se tmou

jen k životu nadechnutá

písní zvoncových fléten

neochvějně pluje v mých pažích

spolu s dívkou diadém…

Tam borový parfém zapadlého slunce

v rozpustilé věčnosti

naslouchá hřejivým polibkům

chvějícím se zrána

v hlubokém šplouchání větru

abych i v sebemenší naději

její kaštanové vlasy i jednou sivé

pozvedl nad zkrásněnou tvář

a z usměvavého pohledu

maloval srdcem kvetoucí obraz…

Přitažlivá od dětství…

Tys v slunci rozvitá jak jasmín

a příliš krásná na to abych zraňoval tvé city

v proudu sládnoucí lásky

Tvůj úsměv pokaždé vrátil mě do podoby

něžného záletníka co pod jitřenkou se vrací

k domovu po zelených loukách

Přitahovalas mou pozornost už od dětství…

Touhou líbat vyzývavé linie rtů

rozvlněné zvonivým dechem hlasu

Voněly krásněji než malá ňadra

co snažila si udržet rovnováhu

když hledala v hlubokých prostorách noci

žár mých rozechvělých dlaní

Kdybych tak mohl napít se pramene úsvitu

co v tvých očích stoupá nad pohoří…

Nemusel bych tě snášet z oblaků

Přes noc dozrála…

Úsměv tvůj náhle odletěl do dáli

kde stín akátu už jen ze slunce tě svlékl

a rozpálenou z žíznivých doteků

nechal napít dešťových kapek…

I vešel jsem tam k tobě

hledajíc žhavý střed v palčivém proudění

stržené oblohy na zemi

aniž bych toužebně pohořel

Teď vedle tebe vidím

vítr nad jezem v trávě

mezi stromy obrácený naznak

co svůj tvar v šílenství si dosud drží…

Vím – jak se pohnu

všechno kolem nás náhle

zvedne se s vidoucíma očima

a propojí noc se sluncem

jež s roztaženými perutěmi

k novému světu vyplouvá

Jak ptáci plni zpěvu

navráceni do prázdných hnízd

i do tváře z modravých chrp

kde slyším cosi

jako ženský štěstěny pláč…

Ty ležíc naznak necháváš

oblékat se tekoucím paprskem

obnaženým krásou barvitého světa

od počátku lidské lásky

Pohromadě dlaní držíš její cit

a když přivřu víčka

třeba jen na chvíli

počnu snít o kráse drobnolisté

zářící jak dvě růžové vlny

Vyměněná

Svá malá ňadra skryla

do něžnosti mých dlaní

v tiché noční písni

pod vodní tříští padající ze skal

napojenou světlem tance

jejích rudých vlasů

z rozvlněných boků

když jsem na ně sáh

naplnil toužebnou vůní

opojné zralosti rajského sadu

rozevřel v nich ženskou krásu

jež včera ještě dívčí byla…

Pronikl jsem až k ústí všeho

s jiskrou svěžího života

v němž zpívá každá věta

z citově ukojené lásky

zahánějící potlačený strach

aby při tobě rozkvetla

jak sluneční gerbera

Venušino objetí

Letní den

Proniklas hlouběji…

Tvář z alabastru

Myslel jsem…

V mé náruči

Vůně rozlitá po těle

Tonoucí v pohledu

Až do ztemnění noci

Silnější než ostych

Prostoupená mým tělem…

Zrození…

Oheň rozpálený chladem

Jiná než kdy před tím...

Jarní závrať

Květ čistého těla

Milostná rapsodie…

Doznání

Svlékat ji

Peřeje pohledů

Ach už ne…

Osudovost chvíle…

A přece přišlas…

Rokajový třpyt…

Vzpomínáš...

Povznesena písní…

Rozpomnění

Smáčené listy

Tys květem podzimu…

I přes nespočet vrásků…

Bez ohledu na čas…

Zkrásněná každým novým ránem

Večerní hvězdy třpyt

Oslnivá přitažlivost

Nalezené slunce

Na sklonku času…

S lučním diadémem…

V lůně rozechvělých doteků

Toužebná noc…

Pod vodopádem

Uvěřila mým snům

Osvětlené břehy

Rajský pastel

Před zrcadlem

Pod hvězdným nebem

Za soumraku

Větrná pošta

Zralost světla a stínu

Životopis

Copyright