*

Tento román obdržel v roce 2018 cenu nakladatelství Planeta.

Rozhodovala porota ve složení: Alberto Blecua, Fernando Delgado, Juan Eslava Galán, Pere Gimferrer, Carmen Posadas, Rosa Regàsová a Belén López Celadová.

*

YO, JULIA
Copyright © Santiago Posteguillo, 2018
Translation © Anna Tkáčová, 2022
Czech edition © Bourdon, 2022
Cover design © Planeta Arte & Diseño
Cover image: © CoverKitchen / © Cristina Reche
Maps © GradualMap
Coin illustrations: © Leo Flores

ISBN: 978-80-7611-072-4

*

Pro Lisu a Elsu, za všechno

*

*

She speaks always in her own voice

Even to strangers; but those other women Exercise their borrowed, or false, voices Even on sons and daughters.

She can walk invisibly at noon

Along the high road; but those other women

Gleam phosphorescent — broad hips and gross fingers — Down every lampless alley.

She is wild and innocent, pledged to love

Through all disaster; but those other women Decry her for a witch or a common drab And glare back when she greets them.

Here is her portrait, gazing sidelong at me,

The hair in disarray, the young eyes pleading:

‘And you, love? As unlike those other men As I those other women?’

The Portrait, Robert Graves

*

Ona s kýmkoli hovoří svým vlastním hlasem

I s těmi, které nezná; a tamty jiné ženy

Nasadí vypůjčený nebo cizí hlas, Dokonce i když doma mluví na syna nebo dceru.

Ona v poledním slunci nepřístupně kráčí

Po kraji dálnice; a tamty jiné ženy

Širokoboce jdou a chtivě světélkují I v liduprázdných, temných uličkách.

Ona je divoká a nevinná, ve jménu lásky

Překonává pohromy; však pro ty jiné ženy

Je čarodějka nebo obyčejná děvka, A když je pozdraví, zpraží ji pohledem.

Toto je její portrét. Teď hledí na mne úkosem,

Vlasy jak vrabčí hnízdo a v mladých očích otázku:

„A co ty, milý? Taky se tamtěm jiným mužům

Tak málo podobáš jako já jiným ženám?“¹²

Portrét, Robert Graves

PODĚKOVÁNÍ

*

Tvorba románu jako Já, Iulia vyžaduje vstřícné prostředí, přátelství a podporu rodiny. Velice děkuji doktoru Jordimu Piquéovi za jeho trpělivost při četbě prvního nástinu díla, za jeho rady a doporučení; a také restauraci El Celler i l‘Aglà ve Valencii, že nám poskytla útočiště během dlouhých rozhovorů nad románem. Rovněž děkuji svému bratru Javierovi a jeho manželce Pilar, že také věnovali čas četbě a komentovali první verzi této prózy.

Děkuji univerzitní profesorce Julii Grauové z Valencie i vysokoškolskému profesorovi Jesúsi Bermúdezovi a profesoru Rubénu Montañésovi z Universidad Jaume I v Castellónu. Oddaně se mi věnovali, když jsem měl pochybnosti nad různými texty a citacemi v latině nebo řečtině. Jakýkoli omyl lze přičíst jen mé osobě.

Děkuji také doktorce Maríe Noriegové a Sidney Sussex College, že mě pozvaly jako visiting scholar na univerzitu do Cambridge, což mi umožnilo přístup do zdejšího Oddělení zvláštních knih (jak se skutečně jmenuje). Mohl jsem díky tomu číst a konzultovat původní exemplář (z roku 1903) zřejmě jediného literárního díla o Iulii Domně, které bylo napsáno před mým románem.

Děkuji celému kolektivu Literární agentury Carmen Balcellsové, a zejména Ramónu Conesovi, za trvalou podporu a nasměrování v každém z mých rozdílných literárních projektů.

Poděkování patří i celému kolektivu nakladatelství Planeta za důkladnou práci na konečné podobě díla.

A konečně, speciální a velké díky, které nikdy nebudou dostatečné, mé manželce Lise a dceři Else, jimž odpírám tak velkou část svého života, abych ho věnoval psaní a výzkumu, byť smysluplnému.

DŮLEŽITÉ INFORMACE PRO ČTENÁŘE

*

Historická poznámka a dodatky

K románu Já, Iulia byly na konec knihy připojeny historická poznámka a několik příloh. Poznámka se velmi podrobně věnuje veškerému historickému obsahu románu a uvádí přehledný seznam pramenů, které byly v průběhu psaní použity, jakož i další dodatečné výzkumy, které autor uskutečnil během tří let práce věnované tomuto vyprávění. Doporučuje se nicméně nečíst historickou poznámku před dokončením četby, abyste se předem nedozvěděli důležité okolnosti děje.

Čtenáři naopak bude ku prospěchu konzultovat přílohy, které jsou součástí tohoto svazku. Nalezne v nich nejrůznější mapy, rodokmeny, slovníček latinských termínů a bibliografii. V průběhu četby bude čtenáři užitečná mapa římské říše s rozmístěním legií.

Předběžná poznámka k titulům augustus a caesar

Dnes bývá běžným zvykem přisuzovat titul caesar císaři Říma, ale v době Iulie Domny, to znamená v období vrcholného římského císařství, se používání tohoto termínu a slova augustus rozlišovalo. Ve 2. století po Kristu se ustavila tradice, že uvnitř římské císařské rodiny císař obdržel titul augustus. Příležitostně, nikoli však vždy, se tato hodnost mohla rozšířit na některého dalšího člena císařské rodiny, například na manželku nebo sestru. Titul caesar se již v této době používal v případě, že se zvláštním způsobem týkal dědice, císařova následníka.

Uplatňování těchto titulů, tedy augustus pro císaře a caesar pro jeho následníka, má zásadní význam v organizaci císařské dynastie. Aby se římskému lidu a všem obyvatelům římského císařství dalo na vědomost, kdo jakým titulem se v tom kterém období honosí, razily se mince, které stvrzovaly hodnost každé osoby císařské rodiny. Každý augustus měl svou minci s portrétem, kolem kterého se velkými písmeny vyrývaly všechny jeho tituly. Hromadění titulů často vyžadovalo nutnost použít při těchto numismatických nápisech zkratky.

Přestože modelovým vzorem byla existence jediného císaře s hodností augustus a jediného následníka s hodností caesar, v dějinách císařského Říma několikrát nastala situace, kdy existoval více než jeden augustus a více než jeden caesar zároveň. Vyskytla se období, v nichž dva augustové, tj. dva spolucísaři, vládli ve vzájemném souladu a míru. Došlo i k tomu, že jeden císař s hodností augustus jmenoval dva caesary současně, aby zajistil následnictví pro případ, že by jeden z nich zemřel. Vzhledem k lidské přirozenosti však v dějinách římského impéria často koexistence dvou augustů sdílejících moc či více než jednoho caesara byla všelijaká, jen ne mírová.

Přestože žena se mohla honosit hodností augusta, jestliže jí císař hodnost udělil, šlo pouze o čestný titul. Manželky římských císařů nikdy neměly skutečnou moc ani nad legiemi, ani nad velkými vládními rozhodnutími.

To si mysleli mužové Říma a to je také psáno v mnoha učebnicích dějepisu.

Nyní se však podívejme na skutečnost.

DRAMATIS PERSONAE

*

Iuliina rodina

Iulia Domna, manželka Septimia Severa

Septimius Severus, správce Horní Pannonie

Bassianus, starší syn Iulie a Severa Geta, mladší syn Iulie a Severa

Iulia Maesa, Iuliina sestra

Alexianus, Maesin manžel

Sohemias, starší dcera Maesy a Alexiana

Avita Mamea, mladší dcera Maesy a Alexiana

Iuliini nepřátelé Commodus, římský císař

Pertinax, senátor

Iulianus, senátor

Pescennius Niger, správce Sýrie

Clodius Albinus, správce Británie

Římské ženy

Marcia, Commodova milenka

Titiana, manželka senátora Pertinaka Scantilla, manželka senátora Iuliana

Didia Clara, dcera senátora Iuliana

Merula, manželka správce Pescennia Nigra

Salinatrix, manželka správce Clodia Albina

Praetoriáni

Quintus Aemilius, velitel praetoria za Commoda a Pertinaka

Marcellus, centurio Commodovy stráže Tullius Crispinus, velitel praetoria za Iuliana

Flavius Genialis, velitel praetoria za Iuliana Tausius, praetorián z germánského kmene Tungrů

Flavius Iuvenalis, velitel praetoria za Septimia Severa

Veturius Macrinus, velitel praetoria za Septimia Severa

Senátoři a vysocí císařští hodnostáři

Eclectus, Commodův komoří

Dio Cassius, senátor

Sulpicianus, senátor

Titus Sulpicianus, senátor, syn předchozího

Helvius Pertinax, senátor, Pertinakův syn Claudius Pompeianus, senátor

Aurelius Pompeianus, senátor, syn předchozího Laentulus, legatus

Aemilianus, legatus

Virius Lupus, správce Dolní Germánie

Novius Rufus, správce Hispánie Tarraconensis

Důvěryhodní lidé Septimia Severa

Plautianus, Severův přítel z dětství

Fabius Cilonus, legatus

Iulius Laetus, legatus

Candidus, legatus

Anullinus, legatus

Valerianus, velitel jezdectva v Moesii Quintus Maecius, tribun

Parthští aristokraté

Vologaisés V., parthský král králů Vologaisés VI., prvorozený syn Vologaisa V.

Artabanos V., druhý syn Vologaisa V. Osroés, třetí syn Vologaisa V.

Další osobnosti

Galénos, řecký lékař císařské rodiny

Philistio, knihovník v Pergamu

Opellius, hraniční úředník

Calidius, atriensis, hlavní otrok rodiny Severů

Lucia, dcera hraničních osídlenců

Narcissus, atlet

Turditanus, obchodník s otroky

Aquilius Felix, velitel frumentariů, členů římské tajné policie

PROOEMIUM

*

Galénův tajný deník

Poznámky o císařovně Iulii a o tajné povaze těchto stránek

Řím, 950 ab Urbe condita²

Jmenuji se Ailios Galénos, vzdělaný v Pergamu a Alexandrii. Během svého dlouhého života jsem byl po mnoho let lékařem římské císařské rodiny a svědkem četných významných událostí. Byl jsem přítomen pádu jedné císařské dynastie a nástupu jiné. Doprovázel jsem římské legie v různých taženích proti barbarům, jak na severu za Rýnem a Dunajem, tak ve vzdálených zemích na východě říše. Viděl jsem krvavé občanské války a mnoho prolité krve při zápasech v polovině amfiteátrů světa a na nekonečném počtu bitevních polí. Mezi mé nejstrašnější zkušenosti patří ošetřování nemocných při ničivých následcích morových epidemií. Odehrálo se mnoho významných událostí, jichž jsem byl během svého života účasten. Chápu, že o nich přinesou odpovídající úvahy oficiální historici císařství i další, kteří se zabývají zaznamenáváním dějů lidského života. Zůstanou tak písemně zaznamenány pro budoucnost. Vždy mne však přepadnou pochybnosti: A Iulia? Vzpomene si někdo na její příběh? Od té doby, kdy se coby neznámá dospívající dívka z města Emesa³ v rodné Sýrii stala augustou, císařovnou Říma, uběhlo pouhých deset let, což představuje oslňující a s ničím nesrovnatelný cursus honorum.

Z vděku a v zájmu spravedlnosti jsem sám sobě uložil neslýchaný úkol. Rozhodl jsem se vyprávět příběh Iulie Domny od počátku, přinejmenším od té doby, kdy přišla do Říma. Neoplývám však citem ani zkušenostmi básníků či autorů děl lidového divadla. Přestože jsem toho napsal hodně, vždy šlo o lékařská pojednání, o spisy týkající se rostlin a lektvarů, nemocí a jejich léčení. Je zbytečné vysvětlovat, že mne tato okolnost postavila před problém, jejž můj rozum do té doby nepoznal: Jak se vypráví příběh nějaké osoby? V jakém pořádku? V chronologickém, nebo se události uspořádají podle souvisejících témat? Je to pro mě cosi nového a přiznávám, že jsem se v tomto ohledu cítil mnoho měsíců ztracen.

Je složité rozhodnout, jak příběh vyprávět. Tedy pokud má být odvyprávěn dobře – a s úsilím provést věc dobře by se mělo přistoupit ke všemu, do čeho se člověk pustí. Z toho vyplývá, že v případě, který nás zajímá, se musíme vyvarovat toho, abychom se pustili do vyprávění bez řádného předchozího uvážení, jak myšlenky uspořádat. Má-li člověk sklon k podobné nerozvážnosti, je lepší, aby takový úkol ani nezačínal. Proto jsem promyšlení toho, jak vyprávět příběh Iulie Domny, nejmocnější císařovny Říma, věnoval značný čas, snahu i důvtip.

Zvažoval jsem, jaké složky či rysy člověka charakterizují. Někteří tvrdí, že povaha osoby je odvislá od jejích tekutin a jejího zdraví, tyto technické charakteristiky však zajímají jen nás lékaře a já příběh nepíši pro ostatní chirurgy. Jim zanechám své podrobné a rozsáhlé učebnice a pojednání o Asklépiově umění, jakkoli též v omezeném počtu. Jen já vím, jak mě to bolí. Začínám se ale rozptylovat. K tomu, jak a čím bylo limitováno mé lékařství, i k neznalosti, v níž mě nutili pracovat, se vyjádřím později.

Vraťme se však k Iulii.

Co kromě povahy a tekutin charakterizuje člověka? Přátelé. Ti, které považuje za hodné toho, aby do nich vložil svou důvěru. Ve světle toho, jakými přáteli se člověk obklopuje, lze jasně vidět, jaká je osoba v jejich středu. Hovořil o tom již Aristotelés. Upozorňoval však také, že přátelství vznikající zištně ve skutečnosti přátelstvími nejsou, neboť naše sblížení s druhou osobou je za těchto okolností vyvoláno touhou něčeho dosáhnout, obecně nějakého prospěchu. V případě císařovny tak mocné jako augusta Iulia se, přestože okolo ní můžeme nalézt kruh blízkých přátel, mezi něž se sám také počítám, nabízí otázka: kdo z nás se s císařovnou sblížil z opravdového přátelství, aniž doufal v nějaké privilegium, dárek, pomoc? I já sám jsem se s ní zpočátku spřátelil proto, abych získal věci, po nichž jsem toužil. Později jsem se naučil ji uznávat, a dokonce obdivovat. Lze to však označit za přátelský vztah?

Císařovna a moc. Tento vztah mi nakonec poskytl klíč, jímž jsem uvedl do chodu své vyprávění a formuloval svoji rozpravu soudržným způsobem. Rozpoznat opravdové přátele někoho mocného je velmi složité. Určit, kdo jsou její nepřátelé, je mnohem jednodušší, a troufám si říci, že dokonce mnohem objektivnější. Císařovna Iulia Domna měla nepochybně mocné nepřátele, protivníky na život a na smrt. Porozumění tomu, kdo byli, nám umožní pochopit, kým byla ve skutečnosti ta, vůči níž zamýšleli uskutečnit zlo. Neschopen určit skutečné císařovniny přátele jsem se rozhodl vyprávět její příběh v pěti knihách, které odpovídají pěti velkým nepřátelům, jimž augusta Iulia čelila a dosud čelí. Nejedná se o nikoho menšího než o pět římských císařů. Jde o působivý seznam a věřím, že čtenáři tohoto příběhu může zprostředkovat rozměr Iuliiny osobnosti. Augusta se nikdy nikým nenechala zastrašit. To jsem na ní vždy obdivoval.

Pojďme ale k počátku.

LIBER PRIMUS

*

*

Commodus

M COMMODVS ANTONINVS PIVS FELIX AVG BRIT

Marcus Commodus Antoninus Pius Felix Augustus Britannicus

I
*
GALÉNŮV TAJNÝ DENÍK

*

Poznámky o původu Iulie Domny a o šílenství císaře Commoda

Iulia se zocelila v nepřetržitých bojích o přežití, probíhajících hned od jejího příchodu do Říma. Její hlavní nepřítel byl stejně mocný jako hrozivý. Dokladem mých slov je mnoho těch, kteří zemřeli v posledních letech vlády Imperatora Caesara Lucia Aelia Commoda Augusta Pia Felika Sarmatica et caetere. Používám jen část jeho oficiálních jmen a stranou nechávám ta exotická, která si přidal a sám se jimi označoval v průběhu své vlády. Abych vyprávění zestručnil a zjednodušil, budu o něm od této chvíle hovořit jako o Commodovi.

Iuliina schopnost přežít uprostřed těch nejhorších okolností se prokázala nejvyšší měrou tváří v tvář šílenství Commoda, posledního císaře z dynastie Ulpio-Aeliovské, pokud se soustředíme na počátky této linie s císařem Nervou a Traianem, či Antoninovské podle Antonina Pia, soustředíme-li se na její závěr s Antoninem a Markem Aureliem.

Vedle tematického uspořádání podle nepřátel naší hrdinky nastiňme trochu chronologie, abychom čtenáře uvedli do přesné chvíle, kdy začíná naše vyprávění. Iulia se narodila v Emesu, ve východní syrské provincii, jako dcera krále a kněze kultu boha Slunce Elagabala. Provdala se za slibného císařského legáta Septimia Severa. Kvůli uzavření manželství se přestěhovala do Lugduna,⁴ kde Septimius plnil funkci správce Galie Lugdunensis. Byla velmi mladá, bylo jí sotva šestnáct nebo sedmnáct let. Septimius byl zralý, asi čtyřicetiletý a bezdětný vdovec. Manželé si dobře rozuměli. Iulia byla velmi krásná a nanejvýš inteligentní, i když toho si nikdo nevšímal. Uměla tuto výlučnost skrývat za oslnivou krásou své tváře a drobného těla, které Septimia, jak se zdá, okouzlily už při setkání, které se uskutečnilo o mnoho let dříve, ještě když byla dospívající dívkou a Septimius vykonával funkci legáta na východě říše. Později vypovím o tomto jejich prvním setkání.

Pojďme však dále.

Sotva po devíti měsících, které uběhly od svatby, Iulia otěhotněla, což stvrzuje vášeň, kterou k ní manžel cítil, i plodnost mladé augusty. Manželům se tak v Lugdunu narodil prvorozený syn, jemuž po Iuliině otci dali jméno Bassianus. Je to drobnost, která dokazuje cosi, co mnozí nedokázali vidět. Septimius se chtěl manželce zalíbit, byl do ní zamilovaný, což je pochopitelné jak z pohledu čistě fyzického, tak z perspektivy zralého muže ještě v přiměřeném rozkvětu. Můj případ je odlišný, vždyť jsem budoucí císařovnu poznal v době, kdy mi bylo více než šedesát let. Přesto si vzpomínám, že ve mně její krása oživila tělesnou touhu, o níž jsem si myslel, že je nikoli uspaná, nýbrž mrtvá a pohřbená. Neříkám to proto, že by císařovna upadala do necudnosti flirtování nebo vyzývavých posunků či oblékání. Ve svém způsobu chování byla vždy uvážlivá, ať už v obydlí svého manžela, nebo na veřejnosti. Nebudu ji obviňovat ze zhýralého života, jak ji obviňovali mnozí její nepřátelé, až o ní vytvořili obraz stejně tak falešný, jako rozšířený po mnoha místech císařství. Bude toto představa, která o ní přetrvá? Představa vzniklá z klepů a pomluv?

Její schopnost okouzlit muže nebyla plodem vyzývavosti jejího chování ani pošetilého erotismu. Je to prostě tak. Existují ženy tak krásné, že nezáleží na tom, jak se nazdobí, ani na tom, jakými šaty se honosí, a přesto vyzařují cosi, co člověka omráčí. Iulia tento trumf vždycky uměla využít v jednání s manželem, dokonce i tehdy, když to mohlo vyvolat občanskou válku, smrtonosnou a bez hranic. Možná také neměla na výběr. Iulia vždycky předjímala události a útočit jako první pro ni byla nejlepší volba. A když útočila, cíl obvykle neminula. Myslím, že vždy konala v sebeobraně, to ale znovu předbíhám. Je vskutku mnohem složitější vyprávět příběh, jako je tento, než sepisovat učebnici anatomie. Čtenář se mnou bude muset mít trpělivost.

Vysvětlím své předchozí tvrzení. Nezaútočíš-li v mocných kruzích Říma první, tví nepřátele tě zničí, a to v doslovném významu toho slova. Iulia se tomu rychle naučila. Ti, kdo ji kritizují, nechtějí pochopit, že byla pouze znamenitou žákyní surových zvyků v boji o moc v Římě a že to, jak ji roky považovali za cizinku, vyřešila jednou provždy. Vraťme se však k posledním Commodovým létům, abychom vytvořili ve vlastním slova smyslu počáteční rámec našeho vyprávění. Po dobré správě Galie Lugdunensis jmenovali Septimia Severa prokonzulem na Sicílii. Iulia a malý Bassianus ho doprovázeli a manželům se tam narodil druhý syn, jemuž dali jméno Geta, tentokrát na počest Septimiova bratra. Také Iulia věděla, jak se manželovi zalíbit, a to nejen v manželském loži. Následovalo pro Septimia klíčové jmenování správcem Horní Pannonie, spojené s velením třem legiím. Manželství bylo šťastné.

Ano, všechno by probíhalo klidně, nebýt Commoda.

Události se valily jedna přes druhou a uprostřed šílenství císaře Commoda nastala pohroma. Toho dne jsem přišel o všechno. Nesmím se však rozptylovat. Nejde o můj příběh, nýbrž o příběh Iuliin.

II
*
PRCHLIVÁ IULIA

*

O šest let dříve

Rezidence rodiny Severů, Řím Konec roku 191 po Kristu

Iulia zvedla své velké černé oči od pergamenu s Ovidiovou poesií a rozhlédla se. V atriu s ní seděla její sestra Maesa, která zůstala v klidu, ponořená do četby jiné rukopisné knihy. Iulia se pomalu zvedla a zároveň se několikrát nosem nadechla.

„Cítíš to?“ zeptala se Maesa odložila pergamen stranou na triclinium a zmateně na ni pohlédla. „Co?“

Zdálo se, že Iulia ji neposlouchá, už stála na nohou a pobíhala po atriu, vdechujíc a vydechujíc stále rychleji. Přitom zkoumala oblohu.

„Nejsou vidět hvězdy.“

„Asi se zatáhlo,“ odpověděla Maesa na vysvětlenou.

Její sestra zakroutila hlavou a vrátila se k ní s napjatými rysy v krásné orientální tváři, do níž se zamilovali všichni římští legáti i všichni správci.

„Opravdu nic necítíš?“ trvala na svém Iulia, a když viděla, že sestra krčí rameny, zvýšila hlas a zavolala zkušeného vrchního otroka rodiny Severů:

„Calidie, Calidie!“

Vysoký a svalnatý služebník, asi třicetiletý, se bleskově objevil v atriu.

„Ano, má paní.“

„Běž rychle ven, oběhni město, jdi k…“ Iulia se podívala k nebi a rychle počítala. „Jdi k foru božského Traiana a potom k císařskému paláci a spěšně se vrať. Řekneš mi, uvidíš-li něco divného.“

Calidius přitakal, bez jediného slova se otočil, zavolal další otroky, jimž dal příkazy, ať vezmou hole, dýky a tři pochodně, a ihned vyrazil. Příkazy paní domu uposlechl bez protestu, neptal se ani, proč se po něm taková věc žádá. Slepá poslušnost ho dovedla hodně daleko.

„To je noc v Římě tak nebezpečná, že si vzali to všechno?“ zeptala se Maesa.

V tu chvíli však Iulii neznepokojovalo noční násilí hlavního města.

„Cítím dým, sestro,“ prozradila. „Myslím, že vypukl požár. Jenom nevím, jak velká ta pohroma je.“

Císařský palác, Řím

Plameny nezastavitelně postupovaly místnostmi paláce. Quintus Aemilius, velitel praetoria císaře Commoda, dával strážím příkazy.

„Odveďte augusta na prostranství cirku! Rychle, rychle!“

Prvořadým úkolem bylo ochránit císařův život. Ostatní může počkat. V tom okamžiku se někdo odvážil poklepat mu na záda. Quintus Aemilius se nazlobeně otočil a odstrčil ruku, která mu svírala záda. Spatřil starého lékaře s očima navrch hlavy.

„Musíš mi dát muže,“ naléhal Galénos.

Quintus Aemilius si odplivl na zem.

„Zapomněl jsi mě oslovit vir eminentissimus,“ odpověděl Quintus Aemilius. Výraz lékaře, v nějž vložili takovou důvěru nejprve císař Marcus Aurelius a potom jeho syn Commodus, mu byl nepříjemný. „Teď ti nemohu dát žádné muže, starče. Mám na starosti důležitější věci. Zajistit císařův život, život jeho milenky, otroků…“

„Hoří palácová knihovna!“ křičel lékař, trvaje na svém.

„A celý palác a také forum!“ odsekl mu Quintus Aemilius a následně se cítil mrzutě, že dal najevo svou zlobu. „Nemám muže na rozmary! Žádej pomoc u vigilů. Uhasit požár je tvým úkolem, ne mým!“

„Vigilové jsou shromáždění u chrámu Vesty a chrámu Míru, aby je zachránili. Knihovna je v paláci a palác je tvoje záležitost!“

Quintus Aemilius však zavrtěl hlavou a obrátil se, aby následoval praetoriány, kteří se vzdalovali od požáru a opatrovali postavu v purpurové tóze, římského císaře, kterého museli probudit z malátnosti po velké opici, jež byla výsledkem nadměrného pití na posledním z mnoha jeho nekonečných banketů.

Galénos se tedy vydal na opačnou stranu.

Quintus Aemilius se na okamžik ohlédl a všiml si, že lékař ve svém vyšinutí kráčí přímo do ohniska požáru, místo aby utekl.

„Ty a ty!“ zvolal velitel stráží a obrátil se dva praetoriány. „Jděte za ním, chyťte ho a odveďte do cirku!“

Ačkoli stařec vyvolal mrzutosti, byl to lékař císaře augusta a veliteli praetoria bylo jasné, že není dobrý nápad připustit, aby se stařík ve svém šílenství nechal pohltit plameny. Commodus by ho činil odpovědným za to, že ho neodvedl do bezpečí jako jeho milenku nebo otroky, a Quintus Aemilius nechtěl zakusit hořkou chuť císařova hněvu. Už viděl císaře rozzuřeného. Nebylo to nic příjemného. Zaměří-li se proti člověku císařův hněv, nelze přežít.

Oba praetoriáni přikývli. Vojensky Quinta Aemilia pozdravili a vydali se za starcem, který k jejich překvapení kráčel neuvěřitelně rychle.

„Jde do knihovny,“ poznamenal jeden.

„Tam požár sílí,“ doplnil druhý.

Galénos si pohybu stráží nevšímal a došel ke dveřím ústředního palácového archivu. Chtěl se za každou cenu dostat dovnitř a zachránit, co se dá. Dveře byly zavřené a štěrbinami mezi dvěma bronzovými křídly, jimiž se vcházelo do hlavní čítárny, se táhl tmavý dým. Kopl do dveří, ale ničeho nedosáhl. V té chvíli ho, nepřipraveného, chytili za záda.

„Nechte mě, bídáci, nechte mě!“ zakvílel zlostně Galénos a snažil se vymanit z mocného sevření císařských strážců, ale byl velmi starý a oni hrdinní válečníci od Rýna, které do císařské stráže začlenil Marcus Aurelius.

Praetoriáni jej téměř po břiše odvlekli od knihovny.

„Nechte mě, pusťte mě, proklatci…!“ křičel dál Galénos a začal plakat, zatímco jej vedli k chodbě, která spojovala císařský palác s pulvinarem Cirku Maximu. „Vy tomu nerozumíte. Zůstaly tam všechny mé pergameny, papyry, všechny mé spisy z posledních třiceti let. Všechno právě hoří, veškeré mé vědění, všechno, co jsem se naučil… Nechť vás Asklépios v nemoci opustí a všechny zatratí!“

Jednotka vigilů pověřená hašením požáru v Římě se náhle střetla s lékařem a jeho uchvatiteli. Galénos spatřil její členy ověšené kbelíky z esparta impregnovaného pryskyřicí, které používali pro rychlejší zalévání ohně vodou, neboť vážily mnohem méně než vědra dřevěná. Navzdory tomu i navzdory regimentu vojáků trénovaných v hašení požárů plameny rostly a plivaly žhavý tuk a zbytky hořících papyrů létaly do tmy ke všemu netečné oblohy.

Rezidence rodiny Severů, Řím

Atriensis se zbytkem otroků se vrátil a celý zpocený vešel do atria velkého domu Septimia Severa. Tam ho uprostřed, vedle impluvia, netrpělivě očekávala Iulia a Maesa, také na nohou a neklidná, neboť již ucítila dým, který předtím rozpoznala její sestra.

„Obrovský požár, má paní!“ vykřikl atriensis a zhluboka a hltavě se nadechoval, aby nabral dech.

„Pro Elagabala!“ zvolala Maesa, svěřujíc se pod ochranu boha Slunce svého rodného města.

Iulia neměla v té chvíli na náboženství čas. Šla rovnou k věci.

„Kde? Je hodně rozsáhlý?“

„Nejsem si jist, má paní. Ale nedostal jsem se dál než k Traianovu sloupu. Odtud dál je obrovské pozdvižení. Jsou vidět plameny u Flaviova amfiteátru. Nebe je zbarvené do oranžova…“

Iulia a Maesa zvedly zrak. Záře plamenů zbarvovala všechno neblahými a obávanými okrovými tóny. Iulia se soustředila, aby stanovila plán.

„Probuďte děti,“ nařídila ihned.

„Alexianus!“ vykřikla v tu chvíli Maesa, neboť si vzpomněla, že její manžel se nachází mimo rodinné obydlí.

„Šel do přístavu a to je na opačné straně než požár,“ uklidnila ji Iulia. O švagra ani o manžela strach neměla. Septimius se nachází ve vzdálené Horní Pannonii, kde zastává funkci správce. Jí by se bylo líbilo jej doprovázet, měla to udělat, ale…

Ze zamyšlení ji vytrhlo zabouchání na dveře.

„Otevřete! Otevřete už!“

„To je Alexianus!“ zvolala Maesa.

Ženy otevřely dveře. Muž vtrhl dovnitř a manželka jej objala.

„Je tam obrovský požár!“ vykřikl Alexianus a pažemi k sobě přivinul manželku, aby ji uklidnil.

„Měli bychom odejít,“ navrhla Iulia, ale tiše, jen v podobě povzdechu.

„Odejít? Kam?“

Iulia se na něj upřeně podívala. Alexianus je dobrý muž. Ukázal se dobrým manželem její sestry a dobrým otcem malé dcerky Sohemie, kterou spolu mají. V době Septimiovy nepřítomnosti zastával roli pater familias spolu s všudypřítomným Plautianem, osobním přítelem Iuliina manžela.

„Počkáme na Plautiana,“ odpověděl Alexianus. „Byl se mnou v přístavu a šel zjistit, zda jsme v této části města ohroženi či nikoli. Víš, že odchod z Říma…“

Iulia jej však přerušila.

„Není členem této rodiny,“ pronesla znovu tiše. Věděla, že se pohybuje po nebezpečném terénu a nechtěla si Alexiana znepřátelit.

„Ale Septimius mu důvěřuje. A já také,“ opáčil Iuliin švagr.

Iulia mlčela.

Nebyl prostor zpochybňovat autoritu, kterou nepřítomný manžel Plautianovi udělil. Alespoň ne teď.

Circus Maximus, Řím

Po dlouhé rovině arény cirku, právě tam, kde ve dnech konání závodů jezdívala čtyřspřeží, se mezi obrovskými prázdnými sedadly procházel císař Commodus, zahalený do purpurového paludamenta a obklopený desítkami ozbrojených praetoriánů.

Zastavil se a zahleděl k nebi. Nadechl se. Potom vydechl.

„Vítr fouká k jihu.“

„Ano, auguste,“ potvrdil Quintus Aemilius, také s pohledem vzhůru.

Císař dál chodil. Vypadal vážně. Napjatě.

„O co jsme přišli?“ zeptal se.

„Ještě to nevím jistě, auguste,“ podotkl velitel praetoria, „ale zdá se, že chrám Míru je stržený. A s ním i všechny římské archivy a část fora. Chrám Vesty byl také v plamenech.“

„To je znamení.“ Commodus se náhle zastavil a upřeně se zadíval na Quinta Aemilia. „Rozumíš?“

Praefectus se také zastavil čelem k císaři a polkl. Nevěděl, co říct. Začal se potit, zatímco augustus na něj hleděl v očekávání odpovědi.

„Ne, nerozumíš tomu,“ vyhodnotil Commodus, neboť jeho spoluřečník mlčel. K úlevě praefecta se usmál. „Nerozumíš tomu ani ty ani nikdo jiný, jen já. Proto jsem císař a ostatní nikoli. Všichni jste tak málo chápaví…“

Zvrátil hlavu a propukl v hlasitý smích, který se odrážel od rozměrných prázdných sedadel. Z císařova příkazu zůstala vrata cirku uzavřená. Circus Maximus bude pro tuto noc jeho útočištěm. Ať si plebs najde jiné místo, kde si zachrání život před plameny. Obrovská budova, kterou v minulosti Traianus nechal pokrýt mramorem, jen tak lehce nevzplane. A odnese-li vítr dým k jihu, nenastane žádný problém. Tedy pro něj. Jedině to bylo podstatné. On.

„Ano, je to znamení, které mi sesílají bohové,“ pokračoval Commodus nahlas, aniž se však na kohokoli podíval. Jeho oči bloudily po majestátních sedadlech, jako by přednášel projev k přízračnému davu, pro ostatní neviditelnému. „Znovu založím Řím. Z popela vzejde nové město, nové impérium, nový řád…“

Ale umlkl. Náhle svraštil čelo a rychle se obrátil na velitele praetoria.

„Postavil jsi stráže ke všem branám?“ zeptal se. „Ano, auguste. Do cirku nikdo vejít nemůže, nik…“ Quintus Aemilius větu nemohl dokončit.

„Nééé, hlupáku! Nemyslím tuhle bránu. Pro Hercula samého, taková neschopnost, taková zaslepenost! Starosti mi dělají brány města, kudy se do Říma vchází a kudy se z něj vychází. Jsou praetoriáni na přístupech do města?“

„Ne… oheň… chránit život císaře bylo mou prioritou…“ omlouval se Quintus Aemilius, ale u některých slov slyšitelně zaváhal.

„Tak tam postav stráže, budižkničemu, ale důležitější je, aby nikdo neodešel, především však, víš kdo. Žádná z těch žen nesmí opustit Řím, za žádných okolností.“

V tu chvíli Quintus Aemilius pochopil a uvědomil si, že císař má důvod ke znepokojení. Navzdory prohlubujícímu se šílenství Commodus projevoval chvilky jasnozřivosti a prozíravosti a toto byla jedna z nich.

„Vezmu si to osobně na starost.“

„To očekávám, je to pro tvé dobro. Unikne-li některá z nich, poneseš za to zodpovědnost.“

Quintus Aemilius přikývl s čelem oroseným studeným potem, zanechal císaře, jenž dál v zamyšlení pozoroval obrovská sedadla, a odešel k branám Říma. Commodova výhrůžka mu stále zněla v uších.

Takto otevřeně mu císař vyhrožoval poprvé.

To se mu pranic nelíbilo.

Rezidence rodiny Severů, Řím

Dým zhoustl. Všichni diskutovali. Dýchalo se jim těžce. Uprostřed rozrušených hlasů a vzájemných útoků se nechal slyšet Alexianus.

„Dobrá. Uděláme, co říká Iulia. Opustíme domus.“

Sám se s několika ozbrojenými otroky postavil do čela průvodu. Za Alexianem šla Iulia s malými chlapci. Čtyřletý Bassianus a tříletý Geta se pevně drželi matčiných rukou. Za nimi Maesa s malou, několikaměsíční Sohemií v náručí. Průvod uzavírala další skupina ozbrojených otroků, jimž velel atriensis Calidius.

Uprostřed povyku postupovali vpřed. Mnozí lidé utíkali proti nim. Kolem samý zmatek a křik. Střetli se s několika hlídkami vigilů, kteří běželi směrem k severu, vybavení nejrůznějšími vědry, žebříky a sekerami.

Pospíchali k řece. Brzy dorazili do blízkosti Trojité brány (Porta Trigemina), která vedla k řece a k říčnímu přístavu v okolí starého fora Boaria.

„Zastavte!“ zvolal Alexianus.

Celá skupina se v mžiku zastavila. Malá Sohemias v Maesině náručí plakala, neboť vnímala zrychlený tlukot matčina srdce. Bassianus a Geta naopak vystrašeně zachovávali ledový klid. Iulia se přes ramena otroků podívala dopředu. Spatřila desítky praetoriánů, připravených k vojenským kontrolám u bran města.

Alexianus se otočil a podíval se Iulii přímo do očí. Jsou tady kvůli ní, ona sama je přiměla k odchodu z města.

Iulia stála nehybně, velmi pevně. Myslela na to, že klíčem ke všemu je odchod, únik z vězení, kterým se Řím stal. Nepočítala však s tím, že uprostřed zmatku způsobeného požárem praetoriáni rozestaví kontroly. Cítila Alexianův upřený pohled.

„Nesmíme prozradit, kdo jsme,“ řekla Iulia.

„Když neprokážeme svoji totožnost, nenechají nás projít v žádném případě,“ odpověděl Alexianus.

Přikývla. To je jisté. Avšak prokážou-li svoji totožnost, všechno bude záležet na pokynech, které dostali praetoriáni od Quinta Aemilia, a na tom, co císař osobně nařídil veliteli praetoria.

„Co uděláme, matko?“ zeptal se malý Bassianus, jenž cítil, že Iuliina ruka tiskne tu jeho větší silou. Geta mlčel. Měl na krajíčku, ale Bassianus neplakal, tak on také ne. Vždycky ve všem soutěžili. Kdo se nají dřív, kdo poběží rychleji, kdo vyskočí výš, kdo je statečnější.

„Vrátíme se,“ připustila Iulia a poraženě vzdychla. Měli útěk na dosah…

Alexianus pocítil úlevu. Nerad se stavěl proti švagrové. Iulia byla milá, inteligentní a krásná a Maese věrná sestra. Občas však bývala příliš vznětlivá. Septimius Severus v ní určitě viděl právě tohle – nevyčerpatelnou energii v krásném těle. Maesa je také krásná, ale založením mírnější. Alexianus se uklidnil, když viděl, že nemusí jednat proti své předvídavosti, jež mu říkala, že snaha projít přes kontrolu u Trojité brány nepřinese nic dobrého.

„Dým už není tak hustý,“ podotkla Maesa. „Zdá se, že vigilové dělají svou práci dobře.“

Alexianus souhlasně pokýval hlavou. Iulia také. Vzduch byl čistší.

Přestože pach dýmu byl stále silný, dalo se dýchat lépe.

Nikdo ze skupiny, již soustředěné na návrat do velkého domu rodiny Severů, si nevšiml zkoumavého pohledu centuriona, jenž velel vojenské kontrole u Trojité brány. Praetorián zaznamenal přepychové šaty onoho malého průvodu, který se otočil několik metrů od stráží. Velmi vážně se obrátil na jednoho ze svých mužů.

„Běž za nimi. Dál od nich, a ať tě nevidí. A vrať se, až se dozvíš, kam šli a o koho jde.“

Iulia, Maesa, Alexianus a zbytek skupiny, všichni se sklopenými hlavami, se při návratu vyhýbali oblastem, kde bylo nejvíce dýmu. Kráčeli do blízkosti přístavu, aniž se přiblížili k jiné bráně, aby se vyhnuli vojenským kontrolám. Při požáru je vždycky dobré mít po ruce vodu, i kdyby to mělo být jen na namočení hadru nebo houby, s níž si člověk zakryje tvář, aby mohl dýchat a vystříhat se alespoň zčásti vdechování kouře.

U Tibery se ocitli obklopení desítkami vigilů, kteří pod dohledem několika dalších praetoriánů nakládali vědra s vodou na velké vozy, jimiž je přepravovali k ohnisku požáru. Setkali se tam s Plautianem, jenž křičel na jednoho centuriona, aby práce uspíšil.

„Co tu děláte?“ vyhrkl na ně téměř bez pozdravu. „Máte být doma pod ochranou ozbrojených otroků. Město je vroucí kotel, holé šílenství.“

„Pro dým se nedalo dýchat,“ vysvětlil Alexianus, ale Plautianus tušil, že je za tím něco víc.

„Iulia, pravda?“ zeptal se potichu, s pohledem upřeným na manželku Septimia Severa, která pažemi objímala děti, aby je uklidnila.

Alexianus nic neřekl, ale přisvědčil.

„To bylo čiré bláznovství,“ pokračoval Plautianus ještě šeptem. „U ní mě to nepřekvapuje, ale od tebe jsem očekával víc rozumu. Jestli se to

Septimius dozví, nepočítej s ničím dobrým.“

„Však víš, jaká Iulia je,“ uvedl Alexianus na svou obranu.

A Plautianus to věděl velmi dobře. Chytrá, tvrdohlavá a krásná. Tak ji viděl on. Že je chytrá, poznal pouhých pár měsíců po její svatbě se Septimiem. Pro většinu lidí, kteří ji neznali dobře, byla Iulia pouze velmi pěkná manželka správce nejvýznamnější dunajské provincie a cizinka. Plautianus však postupně pochopil, že Iulia je mnohem víc než jen krásná. Teď se však dopustila chyby, a to se mu hodilo. Zamířil přímo k ní.

„Jestli se Septimius dozví, že ses snažila odejít z Říma bez císařova svolení, a k tomu s dětmi…“

Iulia se nedala zastrašit a bránila se: „Hoří, je mimořádná situace.“

Plautianus nebyl zvyklý, aby ho někdo přerušoval, a zapomněl, co chtěl říci. Iulia využila chvilky Plautianovy nejistoty a po svém způsobu zaútočila.

„Budeš to snad ty, kdo mému manželovi řekne, co jsem chtěla udělat?“ Plautianus se k ní přiblížil. Malý Bassianus a jeho bratříček Geta cítili, jak se matčiny ruce potí, ale ani na chvíli je nepustila.

„Septimius by možná měl vědět, že jeho manželka nedbá rozumu do té míry, že vystavuje nebezpečí jeho děti.“

Bassianus se podíval na matku a potom na Plautiana. Chtěl všemu porozumět, ale nemohl. Šlo o záležitosti dospělých. Příčiny hněvu, jehož byl svědkem, si nebyl schopen ani představit. Domníval se, že je matka pouze vzdálila od ohně, a to se malému zdálo jako dobrý nápad.

„Manžel moc dobře ví, s kým je ženatý. Vybral si mě, pamatuješ?“ opáčila Iulia, aniž o krok ustoupila. Naopak Maesa se s plačící Sohemií v náručí vzdálila.

„Velmi dobře víš, že císař drží v Římě všechny manželky a děti správců těch provincií, kteří mají pod svým velením legie. Tím si zajišťuje jejich absolutní věrnost,“ prohlásil nakonec Plautianus, když si vzpomněl, co chtěl předtím říct. „Hlídá zejména tebe, Salinatrix, manželku Clodia Albina, správce Británie, a Merulu, ženu Pescennia Nigra, správce Sýrie, protože manžel každé z vás disponuje třemi legiemi. Jsi manželka jednoho z nejmocnějších správců, a proto císařův zrak nikdy nepřestane hlídat jak tebe, tak všechny, kteří tě obklopují,“ pokračoval Plautianus a vyslovil to, co Iulia, Maesa i Alexianus i všichni římští patricijové věděli, ale co se nikdo neodvážil říct nahlas. „Pokud tě praetoriáni poznají a uvidí, že se snažíš utéct z města i s dětmi a bez svolení císaře, Septimius přestane být v řádu hodin správcem v Pannonii a nevím, co bude s tebou, s dětmi, ani co bude s námi, počínaje samotným Septimiem. Tvá neovladatelná prchlivost nás všechny znovu vystavila nebezpečí. Jednou nás to bude stát život.“

Iulia zamýšlela oponovat. Zejména pro slovíčko „znovu“, protože nikdy dřív neudělala nic, co by mohlo poštvat císaře Commoda proti jejímu manželovi. Ono „znovu“ bylo laciné slovo, vzešlé pouze z Plautianových obav. Plautianus byl manželův důvěrný přítel, ale vždycky stál proti ní, vždy se ji před rodinnými příslušníky snažil připravit o dobré jméno. Plautianus viděl, že se jeho vliv na Septimia snižuje tou měrou, jak rostla Septimiova láska k Iulii. Odtud pramenila zášť vůči ní. To Iulia rozpoznala velmi dobře. Zamračila se. Byla v Plautianově zlobě vůči ní jen žárlivost, nebo ještě cosi temnějšího?

Nakonec však mlčela, neboť bylo jasné, že se dopustila chyby, ačkoli v duchu se jí nezdálo, že by došlo k něčemu vážnému, protože u Trojité brány je nepoznali. Chovala naději, že se jim uprostřed zmatků podaří z města uniknout. Nešla by se shledat s manželem. Ne, to by nad sebou vyřkla ortel smrti. Nad sebou a nad všemi ostatními, jak prohlásil Plautianus, avšak hořelo kolem dokola císařského paláce. Zachránili císaře? Co kdyby samotný Commodus tu noc zemřel? Kdyby k tomu došlo, kdyby Commodus zmizel, v tom případě měla naprosto jasno. Bez zastavení by běžela za manželem. A kdyby se ukázalo, že je císař živý a v plné síle, znovu by projevila opravdovou věrnost a podřízenost. Není blázen ani se nenechá ovládat prostoduchou vznětlivostí. Všechno měla promyšlené mnohem lépe, než si kdokoli dokázal přestavit. K čemu by ale bylo vysvětlovat tohle Plautianovi?

To zamýšlela a nedopadlo to dobře. Ale nic není ztraceno. Otočila se, popadla děti a zamířila k rezidenci rodiny Severů. Při první příležitosti, která se naskytne, se o útěk pokusí znovu. Nelíbí se jí být kohokoli rukojmím.

Plnou rychlostí ji míjely nejrůznější vozy naložené stovkami věder a vodními čerpadly.

Boj s ohněm pokračoval.

Praetorián ve chvějícím se stínu ulice pozoroval, jak Iulia Domna se zbytkem rodiny vešla do nezaměnitelného obydlí správce Horní Pannonie. Jakmile se dveře domu zavřely, otočil se a spěšně odešel. Musí informovat své nadřízené na vojenské kontrole u Trojité brány. Oni už rozhodnou, jak s informací naložit.

III
*
ŘÍM V POPELU

*

Marcellovo divadlo, Řím

Počátek roku 192 po Kristu

Senátor Pertinax v doprovodu svého syna Helvia vešel s dalšími kolegy do velkého Marcellova divadla. Císař všechny svolal do této velkolepé budovy, což nebylo obvyklé. Pertinax zrakem hledal veterána Claudia Pompeiana, ale nenašel ho. Na senátorově místě byl přítomen jeho syn

Aurelius Pompeianus a potvrdil, že se otec znovu odvolal na chabé zdraví a pokročilý věk, aby se zasedání senátu nemusel účastnit.

Claudius Pompeianus byl před časem obviněn z účasti na spiknutí proti Commodovi, které vedla jeho manželka Lucilla, sestra samotného císaře. Nakonec byl ale osvobozen. Commodus nezapomněl, že starý senátor odmítl císařskou tógu, když mu ji nabídl Marcus Aurelius. Šlo o natolik významné gesto, že mu Commodus, syn Marka Aurelia, nadále důvěřoval a přijal jeho nevinu. Od té doby se Pompeianus držel stranou politického života. Jako jedinému mu Commodus toleroval nepřítomnost v senátu, který svolal.

Kromě Pompeianova syna však Pertinax spatřil svého tchána Tita Flavia Sulpiciana a jeho syna.

„Proč nás sem svolal?“ zeptal se Sulpicianův syn.

„Chce, abychom byli všichni přítomni,“ odpověděl Pertinax cestou divadelní chodbou, „a do kurie starého fora se všichni senátoři nevejdou. Pompeiovo divadlo se Commodovi ani žádnému jinému císaři nezamlouvá, protože tam zavraždili Iulia Caesara. Proto se rozhodl pro tuto budovu. A bude pro nás velká, nás senátorů je na sedm set, ale sedadla Marcellova divadla pojmou víc než deset tisíc osob…“

Pertinax však větu nedokončil. Jakmile se objevili na nejspodnější cavee obrovského areálu, zůstali s ústy dokořán. Sedadla Marcellova divadla byla v rozporu s tím, co si představoval Pertinax, plná lidí. Nejspodnější část, ima cavea, byla určená příslušníkům senátu (patres conscripti) a obsadili ji četní, stejně překvapení senátoři. Media cavea totiž vřela tisíci vojáků praetoriánské gardy, namísto aby byla prázdná, a v nejvyšších patrech nahoře, v summa cavee, bylo také množství lidí – místní magistráti, jezdci, významní obchodníci a vysoce postavení císařští hodnostáři… Každý, kdo v Římě něco znamenal, byl toho dopoledne v Marcellově divadle společně se členy senátu, všichni navíc pod dohledem téměř celé praetoriánské gardy.

„Aurelie, tvůj otec dnes přijde o něco velkého,“ pronesl Pertinax, „ačkoli nevím, zda z nás není nejchytřejší. Nebo má nejvíc štěstí.“

Mladý Aurelius Pompeianus přikývl, ještě s otevřenými ústy. Pertinax, jeho syn Helvius, Titus Flavius Sulpicianus a jeho vlastní syn se usadili.

Připojil se k nim veterán Dio Cassius.

Krátce nato přišel i zbytek senátorů.

Chvíli poté, co se kapacita areálu zcela naplnila, bylo slyšet buccinatory, kteří z plných plic zatroubili, aby ohlásili příchod římského císaře.

Praetoriánská garda v media cavee se vztyčila a senátoři i publikum v horní části divadla z úcty a preventivně pro všechny případy napodobili vojáky.

Commodus vjel v dlouhé císařské purpurové tóze visící po stranách koňského postroje. Císař seděl na koni, objel půlkruh před imou caveou a vystoupal po široké dřevěné lávce, kterou tam umístili proto, aby zvíře okované zlatými podkovami, jež ve slunečním světle zářily, mohlo bez uklouznutí dojít na divadelní scénu.

„To je kůň z císařského čtyřspřeží zelených, které vždycky v Cirku Maximu vítězí,“ připomněl mladý Titus se zmatenou směsicí strachu, obdivu a pohrdání vůči takovému teatrálnímu císařovu vjezdu.

„Ano,“ souhlasil Pertinax, jenž byl na Commodovy výstřednosti už zvyklý, stejně jako jeho syn, jako Sulpicianus, Titův otec, jako veterán Dio Cassius, ostatně jako všichni.

Přesto všechno působilo tak přehnaně, že by to bylo spíš k smíchu, kdyby jim čirá hrůza nestahovala hrdlo. Co nepředvídatelný císař spřádá a zamýšlí tímto podivným shromážděním senátu a zbytku úředníků a významných Římanů za přítomnosti celé císařské gardy? Vskutku, právě tohle Pertinaka zneklidňovalo nejvíce – mít za zády pět tisíc po zuby ozbrojených praetoriánů. Obrátil se na Diona Cassia: „Co si o tom všem myslíš, příteli můj?“ Cassius tiše odpověděl.

„Myslím na Caligulu, který už před časem řekl, že by byl rád, kdyby měl senát jediný krk, aby mohl skoncovat se všemi senátory jediným trhnutím. Nebo to aspoň říkají. A za zády máme celou ozbrojenou praetoriánskou gardu. Mají víc mečů než my krků. Na to myslím.“

Pertinax souhlasně pokýval hlavou. To potvrzovalo jeho nejhorší předtuchy.

Trubky zazněly ještě jednou, zatímco císař sesedal z koně a usazoval se uprostřed scény na velký trůn. Augustus Commodus dal dlaní obrácenou dolů pokyn, jako by vyzýval přítomné, aby se usadili. Přestože praetoriánská garda setrvávala ve stoje, senátoři se uvelebili na sedadlech. Přítomní na summa cavee také zůstali stát, aby mohli vidět, co se bude dít. Ani jim nebylo jasné, zda císařovo znamení platí i pro ně. Existují-li pochybnosti, je za Commoda lepší nedělat nic. Dobrým nápadem je dokonce zadržet dech.

Na shromážděních senátu bylo obvyklé, že se konzulové daného roku rozmístili po obou stranách vedle císaře. Bylo však obtížné vést záznamy o tom, kdo je daný rok konzulem, natož daný měsíc. Commodus používal prodej konzulské funkce jako způsob k nabytí dodatečných prostředků do své pokladny, aby tak nadále mohl platit přepychové ludi, ať už v podobě gladiátorských zápasů, výstředních lovů, nebo honosných závodů čtyřspřeží. Když bylo velení praetoria v rukou předčasně zesnulého Cleandra, Commodus zařídil, aby praefectus gardy prodal konzulské místo dokonce osmadvacetkrát.

Onoho dopoledne však na scéně vedle velkého trůnu, který augustovi poskytl útočiště, stál jediný muž: všemocný nový praefectus praetoria – Quintus Aemilius Laetus.

Commodus se neobrátil ani k senátorům ani ke zbytku přítomných. Omezil se na to, že se podíval na Quinta Aemilia a pronesl k němu jediné slovo:

„Konej.“

Znělo to jako rozsudek a Pertinax, jeho syn Helvius, Dio Cassius, Titus Flavius Sulpicianus a jeho syn, mladý Aurelius Pompeianus i mnozí další senátoři se za sebe zděšeně ohlédli. Pozorovali mediu caveu, kde byla celá ozbrojená praetoriánská garda. Žádný voják se ale ani nepohnul ani neučinil pohyb, aby vytáhl z pochvy meč. Senátoři tedy opět pohlédli na scénu. Quintus Aemilius učinil dva kroky vpřed a roztáhl papyrus, z něhož začal veřejně předčítat.

„Imperator Caesar Augustus Commodus si přeje učinit před senátem a dalšími představiteli římského lidu a před císařskou gardou významné prohlášení. Imperator Caesar Augustus zaprvé dává na vědomost, že hrozný požár, který před několika týdny zpustošil naše drahé město, není kletbou, nýbrž znamením bohů pro svého druha a zástupce zde v Římě, císaře Commoda, převtěleného Hercula mezi námi, obyčejnými smrtelníky. Je to znamení, které nám ukazuje nový směr, kam se nyní Řím bude ubírat, nový Řím, jenž povstane z popela této oběti, která bude v našich životech předělem. Požár sám o sobě byl očistný a sloužil k pročištění města od jeho mrtvolné minulosti na cestě k budoucnosti na božském Olympu. Avšak pro dosažení této nové situace, pro znovuzrození, se Řím musí změnit, musí povstat jinak v porovnání s tím, jak jej odhalila výheň rozžhavených plamenů.

První oznámení zní, že město Řím již nebude ve světě známé pod tímto starým názvem, nýbrž pod jménem velkého božského vůdce, jenž mu vládne v době jeho znovuzrození: od nynějška se bude pro všechny nazývat

‚Commodova kolonie‘.“

Quintus Aemilius na chvilku přestal číst, aby nabral dech a dodal si odvahy. Hřbetem levé ruky si přejel po bradě. Ještě mu toho zbývalo hodně k přečtení, papyrus byl dlouhý.

Senátoři se sice chtěli k záležitosti vyjádřit, nikdo se ale neodvážil ani špitnout. Velitel praetoria pokračoval:

„Nové město v nové době zároveň vyžaduje nový způsob počítání slavného času, který uplynul od jeho znovuzrození. Takže od nynějška se měsíce již nebudou nazývat jako doposud, nýbrž se začnou zkráceně označovat podle každého z dvanácti jmen našeho božského císaře: Amazonius, Invictus, Felix, Pius, Lucius, Aelius, Aurelius, Commodus, Augustus, Herculeus, Romanus, Exsuperatorius.“

V tom okamžiku začal být slyšet šepot. Pertinax se obrátil na Diona Cassia.

„Totéž udělal Domitianus. Poslední z Flaviů také začal měsíce označovat jinak.“

„Ale odvážil se změnit názvy jen několika málo měsíců,“ odpověděl stále potichu Dio Cassius. „Commodus změnil všechny názvy kromě toho, který je věnovaný Augustovi. Jako by to nestačilo, dal nové jméno i městu.“

Jisté je, že Domitianus byl zavražděn gladiátory. Dio Cassius svraštil obočí. Byl snad tohle důvod, proč se Commodus v posledních letech věnoval vraždění desítek, stovek gladiátorů? Třeba není takový blázen, jak si všichni myslí, a tato výstřednost zabíjet není nic jiného než preventivní útok.

Quintus Aemilius však pokračoval s dalšími prohlášeními:

„Zítra ráno bude svržena socha Neronova kolosu, který se tyčí vedle Flaviova amfiteátru, a na jeho místě bude umístěna hlava našeho drahého a božského císaře Commoda, jemuž všichni za tolik vděčíme. U zápatí sochy bude umístěn lev připomínající, že božský Commodus je mezi Římany nový Hercules, průvodce našimi nejistotami a mocný obránce našich potřeb. Aby nikdo nezapomněl na jeho sílu, na piedestalu od nynějška bude možné číst, že náš císař je jediný levák, který dvanáctkrát zabil tisíc mužů‘⁵.“

Tím četba skončila. Quintus Aemilius se zhluboka nosem nadechl a prudce vydechl vzduch ústy. Sroloval papyrus, ustoupil několik kroků vzad, a jakmile nalezl místo na úrovni císaře, dodal:

„Tohle shromáždění skončilo!“

A tak tomu bylo. Nedošlo na hlasování, nepřišla řada na jiná vyjádření či debatu. Commodus se širokým úsměvem vstal a přistoupil k veliteli praetoria, který zůstal pevně stát uprostřed scény.

„Četl jsi dobře, ale bez velkého přesvědčení, Quinte,“ sdělil mu šeptem.

„Chci ve tvém hlase slyšet víc zaujetí, když vyhlašuješ tak závažná rozhodnutí. Rozuměls?“

„Ano, auguste.“

„Mě neoklameš,“ zakončil Commodus s nesouhlasným úšklebkem, který v sobě skrytě obsahoval další výhrůžku.

Quintus Aemilius ji zaznamenal. Již podruhé se na něj augustus obrátil tímto pohrdavým tónem plným odsouzení. Přesto nic neřekl. Pouze stiskl rty a tiše pozoroval, jak císař znovu jede majestátně na koni. Po koňském hřbetu splývalo dlouhé rozvinuté císařské purpurové paludamentum, jímž se Imperator Caesar Augustus honosil, zatímco v sedě na koni odjížděl ze scény Marcellova divadla. Následovala jej početná skupina praetoriánů. Ale Quintus Aemilius setrvával ve středu prázdné scény, jako by měl pověření zkontrolovat, že všichni lidé odešli v pořádku a že se nikdo neopovážil projevit nějaký nesouhlas s tím, co bylo předneseno.

Skutečně, všichni divadlo opouštěli. Skupina senátorů potichu mumlala. „Je třeba promluvit s Quintem Aemiliem,“ odvážil se vyslovit Pertinax.

„Já to nebudu,“ odpověděl Dio Cassius, vždy krajně uvážlivý a ještě uvážlivější v dobách, kdy Commodovo šílenství bylo podivné a nepředvídatelné, „ale chceš-li to udělat, tady ho máš. Střetneme se s ním, ještě než vejdeme do chodby. Jenom nevím, co bys mu tak mohl říci, aby si to nechal projít hlavou.“

„Něco mě napadlo,“ opáčil Pertinax. Posunkem naznačil synu Helviovi, ať pokračuje se skupinou, zatímco on se vydal směrem k veliteli praetoria.

Quintus Aemilius si všiml, že jeden z dlouholetých senátorů se blíží ke scéně. Znal ho velmi dobře. Věděl, že se starý Pertinax, syn propuštěnce, stal senátorem na základě bojů na desítkách bitevních polí od Británie přes Dunaj až po Sýrii, včetně tvrdých vojenských tažení Marka Aurelia proti Markomanům. Nechtěl s ním tedy mluvit nějaký zbabělec nebo zbohatlý aristokrat, nýbrž muž, jenž svůj osud ukul bojovou statečností. Quintus Aemilius si ho vážil. A protože viděl, že Pertinax setrvává proti němu a čeká, až všichni odejdou, bezpochyby proto, aby s ním mohl daleko od všetečných očí a uší mluvit, vzdal mu úctu, kterou k senátorovi cítil, a vyčkal také v tichu.

Zůstali na scéně sami, přímo u vstupu do chodby, kudy se vycházelo z Marcellova divadla.

„Pochopil jsem, že mi chceš něco sdělit,“ pronesl nakonec Quintus Aemilius. „Važ však dobře svá slova, neboť císař podezírá všechno a všechny a mým úkolem je ho upozornit na jakýkoli pokus o vzpouru, ať už ze strany hraničních správců, nebo ze strany nějakého senátora.“

Pertinax pokýval hlavou. Nejprve se kolem sebe rozhlédl. Nikde nikdo.

„Děkuji ti, že mě vyslechneš, a také ti děkuji za upozornění, ale myslím, že se mnou souhlasíš v tom, že císař přijímá každý den rozhodnutí více… jak jen to říct…“ Pertinax hledal slova, která by nebylo možné považovat za obviňující ani kritizující. „Ano, že císař přijímá každý den neočekávaná rozhodnutí. Problém je v tom, že nikdy nevíme, co se může stát následujícího dne.“

„Ano, je to tak,“ připustil Quintus Aemilius a také se rozhlédl. „Nevím ale, kam tím míříš, senátore.“

Než vyslovil, co chtěl, Pertinax se zhluboka nadechl. Jsou okamžiky, kdy někdo musí nějak zasáhnout, a Quintus Aemilius se nachází v nejlepším postavení, aby tak učinil. Nebo alespoň umožnil, že zasáhne někdo jiný.

„Ty, vir eminentissime,“ pokračoval Pertinax, užívaje ustálený výraz úcty vhodný pro situaci, kdy se člověk obrací k veliteli praetoria, „varoval jsi mne a vidím v tom dobrý úmysl a chci ti oplatit stejnou mincí. Cítím povinnost tě upozornit, aby sis uvědomil, co se děje.“

„Co se děje? Že císař změnil jméno města a názvy měsíců v roce? V tom nevidím velký problém.“

Pertinax zakroutil hlavou.

„To, co se stalo dnes, není důležité. Pro mě za mě, ať nazývá Řím a měsíce v roce, jak chce, ale dnes jde o tohle, zítra o něco jiného. Znepokojují nás podobné nicotnosti a pro ně nevidíme to podstatné. Ty sám nevidíš to zásadní ve vztahu ke svému postavení.“

„A co je pro mě to zásadní?“ zeptal se Quintus Aemilius.

„Rufus, Quartus, Regillus, Motilenus, Gratus, Perennis, Aebutianus, Cleander…“ Pertinax začal vypočítávat bývalé velitele praetoria, kteří byli ve funkci před samotným Quintem v letech předcházejících Commodově vládě. „Promiň, nejmenuji-li je popořádku, ale sám se mnou budeš souhlasit, že je těžké si vzpomenout na jména tolika praefectů, kteří upadli v nemilost. Všichni zmizeli z veřejného života nebo jsou mrtví, z císařova příkazu přímo popravení. Musím toho říkat víc?“

Pertinax zmlkl, otočil se a dal se na odchod.

„To, co jsi řekl… co mi radíš, je zrada,“ vyhrkl Quintus Aemilius. Senátor se zastavil a otočil.

„Je mi šedesát šest let, Quinte, jsem na konci svých dní, ale ty jsi mladý.

Právě ty.“

Dlouholetý senátor se měl znovu k odchodu a zanechal praefecta praetoria uprostřed scény obrovského prázdného amfiteátru v zamyšlení a se svěšenou hlavou.

IV
*
AMFITEÁTR SVĚTA

*

Flaviův amfiteátr, Řím

Léto roku 192 po Kristu

Prošli kolem obrovského kolosu, který se tyčil vedle Flaviova amfiteátru. Na piedestalu už byl nový nápis a na vrcholu kyklopského sousoší se impozantně honosila Commodova obrovská hlava. Iulia přicházela uprostřed tlačenice spolu s malým Bassianem a Getou, obklopená skupinou silných otroků, kteří se snažili, aby jí uvolnili cestu. Došli k jednomu z více než sedmdesáti vstupů, jimiž se vcházelo dovnitř obrovské oválné budovy. Atriensis Calidius ukázal tabulku s povolenkou, která určovala místo, jež měla s dětmi přidělené, aby se zúčastnily představení. Propuštěnci, kteří kontrolovali přístup, přikývli a malá skupinka prošla uličkou ozbrojených praetoriánů a vstoupila do amfiteátru. Začal dlouhý a pomalý výšlap přes vomitoria, síť tunelů, které rozdělovaly padesát tisíc diváků do různých úrovní sedadel gigantického komplexu z kamene, cihel a mramoru.

Přestože byla provdaná za senátora, kteří měli rezervované celé první poschodí sedadel, tedy caveu nejblíže k aréně, Iulia coby žena musela stoupat vzhůru. Na místa tak blízká představení měly přístup jen ženy císařské rodiny, které mohly sedět s císařem přímo v pulvinaru, majestátní císařské lóži. Nebo vestálky, jimž také vyčlenili privilegovaná místa vedle arény, a navíc zvláštní přístup do objektu určený pouze jim. Zbytek žen, tedy manželky senátorů, úředníků, jezdců nebo bohatých obchodníků, musel stoupat vzhůru po schodech.

Na druhém stupni se Iulia a její průvod střetly s různými equites, společenskou třídou, která následovala patricie a senátory. Zaujali pro sebe celé toto poschodí, společně s významnými státními úředníky. Na třetí a čtvrté úrovni sedadel se na odpovídajících místech, očíslovaných a vyznačených čarami v mramoru, který pokrýval všechna sedadla, uvelebovali nejrůznější občané, vždy seřazení podle ekonomického a politického významu.

A všude praetoriáni, stovky praetoriánů.

Commodus chtěl mít všechno dokonale pod kontrolou a Flaviův amfiteátr byl zcela obsazený vojáky. Člověk nemohl zajít za roh oné nekonečné řady schodů, aniž natrefil na další a další vojáky rozestavené ve všech koutech. Pozorně a vždycky přísně hlídali a upřeně se dívali, odhodlaní zabíjet, pokud by to císař vyžadoval.

„Jdeme,“ řekla Iulia dětem, které byly zřejmě uchváceny pohledem na tolik vojáků. Pro malé chlapce, poskakující vedle své matky, šlo o první dopoledne ve velkém amfiteátru světa. Byli rozrušení. Nebylo obvyklé, aby tak malé děti chodily na hry. Nic však nestanovovalo minimální věk přístupu na boje gladiátorů nebo tzv. venatio, strhující lov divoké zvěře, což byl program ohlášený pro tento den.

„Bojím se. Neber s sebou děti. Dnes ne,“ snažně prosila Maesa svou sestru před odchodem z domu. Iulia však byla neústupná.

„Dnes víc než kdy jindy musím být v amfiteátru a děti také. Uvidí-li císař, že se bojíme, upadnu v podezření a se mnou celá rodina a nikdo z nás nebude v bezpečí, ani děti ne. To zahrnuje i tebe, drahá sestro, Alexiana i vaši malou Sohemii.“

Maesa přikývla. Dokonce změnila názor.

„Možná bychom měly jít taky,“ odvážila se navrhnout, ale jen tázavým tónem.

„Ne,“ odpověděla Iulia. „Sohemias je ještě kojenec a ty ses mi včera svěřila, že jsi těhotná. A to tě omlouvá. Kromě toho, moje přítomnost a přítomnost mých dětí je z naší strany dostatečným důkazem věrnosti císaři. Lituji jen toho, že tě nebudu mít po svém boku, abych se mohla aspoň trochu vyhnout pohledům a komentářům všech těch harpyjí.“

Maesa si v reakci na sestřinu zlobu dopřála malý úsměv.

„Máš na mysli Salinatrix a Merulu?“ zeptala se a zmínila dvě ženy, které spolu s ostatními manželkami senátorů Iulií a její sestrou vždycky pohrdaly, protože je považovaly za neřímské cizinky.

„Nejhorší je Salinatrix,“ procedila Iulia mezi zuby. „Je to zmije. Kdyby se kousla do jazyka, otrávila by se vlastním jedem. Ale co už, v každém případě jdu.“ Tak rozhovor ukončila.

Iulia a děti nyní stoupaly do pátého podlaží Flaviova amfiteátru, kde se setkaly s ještě větším množstvím praetoriánů, kteří hlídali přístup do poslední úrovně. Bylo to místo nejvzdálenější aréně a jediné chráněné stálým stropem, neboť dlouhá řada sloupů posledního podlaží amfiteátru umožnila usadit nad celou tuto úroveň střechu. Ženy pod ní byly stíněné před sluncem a nevlídností počasí lépe než zbytek diváků v objektu, kde jinak záleželo na tom, zda se mezi dvěma sty padesáti stěžni roztáhlo veliké látkové velarium, či nikoli. Pro tento den zůstávala prozatím obrovská plachta složená.

Robustní Calidius se zbytkem otroků zůstal v chodbičce. Otroci neměli povolen přístup na žádnou úroveň.

Iulia se zhluboka nadechla, vzala syny za ruku a prošla mezi praetoriány. Brzy ucítila pronikavé a pohrdavé pohledy žen mnoha senátorů. Dobré bylo jedině to, že když se od nich oddělila, nechaly ji projít, aby si našla přidělené místo a mohla být účastna představení, které císař Commodus na dnešní dopoledne připravil.

„Z čeho jsme měli mít strach?“ zeptal se malý Bassianus tiše matky, neboť měl ještě v hlavě čerstvý rozhovor mezi matkou a tetou Maesou.

Mluvily o tom, že mají strach, a malý chlapec nechápal, z čeho jsou obě tak vyděšené. Podle toho, co pochopil, šlo o něco, co se mohlo přihodit tady, ve Flaviově amfiteátru. Díval se dolů do arény, odkud vyjdou šelmy, jak mu vysvětlili. Zvířata budou hodně daleko. Malému Bassianovi se na takovou vzdálenost nemůže nic stát.

Matka neodpověděla. Jen uchopila chlapcovu ruku ještě pevněji. Chlapec si to správně vyložil jako znamení, že má být potichu.

Podzemí Flaviova amfiteátru, Řím

Císař Commodus spěšně kráčel dlouhým tunelem, který spojoval ludus magnus, kudy vcházeli gladiátoři, s obrovským římským amfiteátrem. Velitel praetoria Commoda v těsné blízkosti následoval, ale dával si dobrý pozor, aby se ani na okamžik nedostal na úroveň jeho boku, což by si augustus bezpochyby vyložil jako nedostatek úcty. Ke smrti by pak byl jen krůček, což Quintus Aemilius nechtěl riskovat.

V oválu Flaviova amfiteátru existovala brána uzpůsobená pro císařskou rodinu, ale Commodus rád vcházel do obrovského prostoru týmž místem jako gladiátoři. Skutečně mu činilo velké potěšení všechno, co souviselo s hrami a bojem oněch mužů. Bylo běžné, že se uvolil svést osobně boj s gladiátorem, ovšem v soubojích zorganizovaných tak, aby měl v boji vždy nějakou výhodu. Po ranním lovu měl pro tento den připravené zvláštní představení.

Ale všechno má svůj čas.

Jeho vášeň pro gladiátorské ludi podporovala zvěsti, že samotný císař je synem vzešlým z nemanželského vztahu ženy Marka Aurelia Faustiny s krásným gladiátorem. Byla to pravda? Commodus rozhodně neudělal nic proto, aby tyto zvěsti vyvrátil, pokud skutečně byly lží.

Došli do podzemního labyrintu, hypogea, řady chodeb, které vedly podzemím Flaviova amfiteátru. Commodovi nečinilo žádné potíže rychle se tam pohybovat. Jednak tunely znal lépe než kdo jiný, jednak cestu k pulvinaru, velké císařské lóži, bylo snadné rozpoznat. Stačilo sledovat dlouhý zástup praetoriánů, kteří vytvořili uličku, kudy císař s úsměvem procházel.

Náhle se zastavil a jeho tvář velmi zvážněla. Velitel praetoriánů svoji chůzi také zvolnil a totéž učinili praetoriáni, kteří šli za Quintem Aemiliem.

„Udělal jsi to?“ zeptal se Commodus.

„Ano, auguste,“ odpověděl velitel praetoria.

„Všichni tedy budou přemýšlet o tom, co toto dopoledne učiním?“ dodal císař a znovu se zlomyslně usmál.

„Je to tak, auguste. Nikdo v Commodově kolonii nemluví o ničem jiném,“ potvrdil Quintus Aemilius.

„Pro Hercula samého! To je skvělé!“

Commodus znovu vykročil a s ním i zbytek vojenského doprovodu. Pán Říma však měl ještě jednu otázku. Tentokrát ji formuloval za chůze, sotva se otočil a pohlédl dozadu.

„Máš seznam?“

Quintus Aemilius svíral malý papyrus složený v prstech levé ruky, kterou měl svěšenou podél těla. Pravou ruku měl na jílci meče jako vždy, když doprovázel císaře. Než odpověděl, velitel praetoria polkl.

„Mám, auguste.“

Pátá úroveň Flaviova amfiteátru, Řím

Iulia se s dětmi usadila na místě, které jim příslušelo. Zvědavě pozorovala velmi nápadnou obrovskou zástavu sytě rudé barvy, která vlála na sloupu vedle nich. Sama sebe se ptala na její smysl, když její myšlenky přerušil syn velmi důraznou otázkou.

„Proč se na nás tak dívají?“

Sotva tříletému Getovi stačilo nadšeně pozorovat arénu, ale Bassianus byl ke svému okolí citlivější a zaznamenal znechucené pohledy mnoha žen, které je obklopovaly.

Iulia se otočila a úplně zapomněla na podivnou rudou zástavu umístěnou za nimi. Podívala se týmž směrem jako její syn a postřehla povýšené pohledy Manlie Scantilly, manželky senátora Didia Iuliana, i Meruly a Salinatrix.

Bassianus dobře usoudil, že se má ptát potichu, a jeho matka mu odpověděla zrovna tak.

„Pohrdají námi. Zejména mnou.“

Bassianus vypadal zmateně. Jeho matka je velmi krásná a provdaná za jeho otce, jímž přece není nikdo jiný než mocný správce Horní Pannonie Septimius Severus. Může být, že jeho otec nemá tolik peněz jako Iulianus, o němž se říkalo, že je po císaři nejbohatším člověkem říše, ale velí třem legiím, stejně jako Niger nebo Albinus. Jinými slovy, je na srovnatelné úrovni.

„Tomu nerozumím, matko.“

Iulia s odpovědí chvíli otálela, ale brzy došla k závěru, že ačkoli je její syn ještě malý, bude lepší, pozná-li skutečné okolnosti jejich života.

„Je to proto, že jsem se nenarodila v Římě, ale v Sýrii. Pocházím z východu a v Římě nikdy nedůvěřovali ženám, které přišly z dalekých míst. Myslí si, že všechny jsme jako Kleopatra, milenka Iulia Caesara a Marka Antonia, nebo Bereníké, kterou tolik miloval císař Titus.“

„Nelíbí se mi, že se na tebe tak dívají, matko,“ postěžoval si chlapec, dívaje se nazlobeně i poněkud sklíčeně do země.

Matka se k němu sklonila, bříšky svých prstů se dotkla jeho brady a jemně mu zdvihla hlavu vzhůru, aby se jí díval přímo do očí.

„Navíc mají obavy, synu můj, protože ty a já jsme potomci starodávné královské dynastie, která už po mnoho století vládne v mém rodném městě Emese. Od časů Samsigerama, jenž byl věrným přítelem Pompeia Velikého.

Potom přišel Iamblichos, který si dokázal vysloužit přízeň božského Iulia Caesara. Pak Iamblichos II. a následně Samsigeramos II. Po něm…“ Iulia zmlkla v očekávání, že její syn větu doplní.

„Sohaemus, který vládl v Emese v době Claudiově, Neronově a Vespasianově. Byl to poslední král v Emese. A moje malá sestřenice nese na jeho počest jméno Sohemias.“

„Velmi dobře, synu. Tak to bylo. V té době se Emesa stala součástí římské říše jako významná oblast provincie Sýrie, ale naši předkové s královskou krví stále praktikovali uctívání mocného boha Slunce Elagabala. Iulius Bassianus, můj otec, jemuž ty i já vděčíme za jméno, které nosíme, byl posledním veleknězem boha Slunce v Emese, jenž pocházel z královské dynastie. To všechno je třeba přidat k tomu, že tvůj otec je navíc jedním ze tří nejdůležitějších správců Říma, takže když se na nás špatně dívají, pomysli, že v jejich temných srdcích tluče pouze závist a zloba. Slibuji ti, Bassiane, že nadejde den, kdy se nikdo neodváží takhle pohlížet na tebe, na tvou matku ani na nikoho z naší dynastie. Vše se změní, synu můj.“

Poslední větu procedila mezi zuby, jako by ji neříkala synovi, ale sama k sobě. Mluvila k synovi tak přesvědčivě, že se dítě nakonec usmálo. Otočilo se a stejně jako jeho bratříček se začal dívat do arény a vyčkával, až se objeví šelmy nebo samotný císař. Kdo bude první? Nedůvěra a závist dospělých se z jeho mysli vytratily.

Iulia Domna se pomalu vzpřímila a potichu si opakovala.

„Přijde den…“

V tu chvíli k jejím uším dolehl povyk plebsu. Právě přišel Commodus.

Císařská lóže Flaviova amfiteátru, Řím

Na velké tribuně císařské rodiny se objevil císař. Již se tam nacházela jeho milenka Marcia a čekala na něj. Císař se však neobrátil k ní, nýbrž se usadil doprostřed velké lóže a pozdvihl paži, aby ještě více rozvášnil plebs a pobídl jej k vyvolávání jeho jména, zatímco císařův komoří Eclectus z plných plic a nahlas deklamoval císařovo celé jméno a všechny augustovy tituly.

„Imperator Caesar Augustus Amazonius Lucius Aelius Aurelius Commodus Pius Felix Sarmaticus Germanicus Maximus Britannicus Invictus, Hercules Romanus

Exsuperatorius, Pontifex Maximus, Tribuniciae Potestatis XVIII, Imperator VIII., Consul VII, Pater Patriae!“

Ze všech koutů amfiteátru zazněly trubky a publikum ztichlo. Všichni upřeli pohled do arény a vyčkávali. Commodus v lóži stále držel paže zdvižené a náhle je prudce spustil. Pojednou se otevřelo dvaatřicet poklopů rozmístěných po aréně, a na smrtonosném prostranství se objevilo dvaatřicet divokých zvířat. Dvanáct lvů, několik tygrů, dva leopardi, pštrosi a obrovský medvěd. Po aréně rozmístili desítky stromů, které měly napodobovat Afriku, respektive to, jak si ji Římané představovali. Medvěd barvou odkazoval k umělé africké silvě. Návrháři scény nebyli moc puntičkářští a přesní ve chvíli, kdy vytvářeli jiné světy. V tomto ohledu nebylo ani publikum náročné. Plebs toužil jen po podívané a tu měl s Commodem zajištěnou. A někdy víc než podívanou. Kde je hranice mezi skutečným životem a skutečností stvořenou v aréně?

Císař si stoupl na samý okraj císařské lóže, kde byl umístěn zvedací most, jejž několik praetoriánů rychle spustilo. Přešel přes most, který mu umožnil přístup k dlouhé zdi vystavěné uprostřed arény. Opravdu, v centru oválu se křížily dvě zdi, takže aréna byla rozdělená na čtyři oddíly. Commodus se klidně mohl pohybovat jen na zdech nahoře a hodiny s potěšením zabíjet jakoukoli šelmu, které se mu zachtělo, neboť věděl, že je chráněn před jejich drápy a chřtány.

„Kopí!“ dožadoval se císař a Quintus Aemilius mu podal vojenské pilum.

Commodus uchopil pilum levou rukou, vždyť byl levák. Toutéž rukou přejel po nápise nového kolosu, který nahradil ten Neronův. Ano, Commodus vždycky používal levou ruku i paži a chlubil se tím. Přesně zacílil a vrhl zbraň proti jednomu lvu, jenž rozzuřeně zařval, jakmile ho kopí na boku probodlo. Záhy skonal. Císař pozdvihl paže a plebs mu začal provolávat slávu, což se mu líbilo.

„Hercules, Hercules, Hercules!“

Totéž se opakovalo se zbytkem lvů, leopardů a tygrů. Commodus si prozatím nechával africké pštrosy a velkého divokého hispánského medvěda na později.

„Další šelmy!“ zvolal.

Quintus Aemilius pohlédl ke svým tribunům a ti dali povel více než pěti stům otroků a propuštěnců, kteří pomocí kladek obsluhovali výtahy v podzemí amfiteátru, aby pomocí kladek vytáhli do arény další zvěř. Pracovali bez oddechu, dokud nepřišel rozkaz přestat. Běžně stačilo k obsluze všech výtahů dvě stě padesát pracovníků, kteří tahali za kladky, otevírali a zavírali klece v tunelech hypogea, ale toto dopoledne Quintus Aemilius nařídil, aby se počet otroků, již se práci věnovali, zdvojnásobil, neboť věděl o Commodově stížnosti na jisté prodlení ve chvíli, kdy měli do arény vytáhnout další šelmy při posledním lovu.

„Tam, auguste!“ ukázal velitel praetoriánů na poklop, kde už se objevovalo další zvíře – lvice.

„Dej mi můj luk!“ zakřičel Commodus v rozrušení. „Zastřelím ji šípem.“ Quintus Aemilius se podíval na jednoho praetoriána, který jej doprovázel. „Císařův luk! Rychle!“

Voják mu podal zbraň a velitel praetoria ho s výrazem plným obav předal císaři. Až do této chvíle Quintus Aemilius choval naději, že císař na luk zapomněl.

První úroveň Flaviova amfiteátru, Řím

Senátor Pertinax se na podiu, tedy na stupních v prvních řadách amfiteátru rezervovaných pro patres conscripti, znepokojeně díval z jedné strany na druhou. Náhle spatřil něco, co jej překvapilo a znepokojilo ještě víc. Do prostoru senátorských sedadel vešel veterán Claudius Pompeianus, který se nikdy neúčastnil gladiátorských her, a to v doprovodu půl tuctu praetoriánů. Commodus vždy chtěl, aby na představení byli přítomni všichni senátoři, ať už šlo o lov, nebo boj, ale starý Claudius Pompeianus dosáhl toho, že se z důvodu svého věku a ne zrovna dobrého zdraví účasti na většině výstředních zasedání senátu, jako bylo to poslední v Marcellově divadle, mohl vyhnout. K prokázání úcty a věrnosti císaři však vždy posílal svého syna Aurelia, aby si císař jeho počínání nemohl ani náznakem vyložit jako pohrdání. Avšak toto dopoledne na novém císařově venatio nechyběl ani samotný Claudius Pompeianus.

„Koukni, kdo přišel,“ obrátil se Pertinax na Diona Cassia, jenž na sedadlech téměř vždy seděl vedle něj, spolu se Sulpicianem a jejich syny, Helviem a Titem.

„To nevěstí nic dobrého,“ odpověděl Dio Cassius svým obvyklým tónem vyjadřujícím neblahou předtuchu v časech císařova šílenství, kdy pomýšlet na nejhorší bylo téměř vždy trefou do černého.

Pertinax počkal, až Pompeianus pozdraví svého syna Aurelia a usadí se, pak se zvedl a přistoupil k němu, aby si s ním promluvil.

„Bohové nám dnes nadělili tvoji společnost,“ řekl mu nahlas a ihned přistoupil blíž k uším svého velmi věkovitého společníka a přešel do šepotu.

„I když nevím, zda si to lze vyložit jako dobrou zprávu.“

Claudius Pompeianus odpověděl také potichu, neboť praetoriáni, kteří ho přivedli, z něj nespustili oči.

„Tentokrát jsem neměl na výběr,“ vysvětlil. „Císař Commodus poslal palácové stráže, abych se dnes dostavil do Flaviova amfiteátru, protože moje přítomnost je zvláště žádaná.“

Pertinax přikývl. Jeho syn Helvius se zvedl a postoupil příchozímu své místo vedle otce. Pompeianus nabídku přijal a uvelebil se vedle dávného přítele.

„Ano, je zvláštní, že po takové době trval na tom, abys přišel právě dnes,“ pokračoval Pertinax, dívaje se nyní směrem ke zdem, které se křížily v aréně a po nichž se procházel císař a nekonečně dlouho probodával svými šípy lvy za křiku oddaného publika. „I když…“

„Vidím méně lidí než obvykle,“ dodal Dio Cassius a ukázal na horní úrovně amfiteátru.

„Je vidět, že císař nemá dostatečný počet stráží, aby přivedl jednoho po druhém členy jezdectva i římský plebs,“ podotkl Claudius Pompeianus s úsměvem, napůl hořkým a napůl cynickým, ale také šeptem. „A je-li pravdivá šeptanda, která se nese městem, tak bych dnes také raději nepřišel, kdybych mohl. Nejsou tu ani moje žena ani mé děti.“

„Jaká šeptanda?“ zeptal se Helvius, Pertinakův syn, který stál vedle nich. Jelikož se na něj Pompeianus překvapeně podíval, mladík se cítil povinen dodat nějaké vysvětlení, aby svoji neznalost ospravedlnil. „Byl jsem v posledních týdnech u loďstva v Misenu a vrátil jsem se právě dnes dopoledne.

Nemám takové znalosti o posledních hospodských povídačkách.“

„To je pravda,“ potvrdil otec, a než pokračoval, polkl. „Uvidíš, synu. Jak všichni víme, augustus Commodus se ztotožňuje s Herculem a už nějaký čas znovu vytváří boží dílo, jako by on sám byl ztělesněním Hercula mezi námi. V ulicích Říma se proslýchá, že dnes je den, kdy augustus překoná Hercula v jeho šestém díle.“

Helvius svraštil obočí a snažil se přijít na to, jaká byla šestá výzva, jíž musel Hercules čelit, ale od lekcí jeho starého řeckého paedagoga uběhlo už mnoho let… Vzpomněl si na úkol s nemejským lvem a lernskou hydrou, ale nebyl schopen si vybavit zbytek úloh, které byly Herculovi uloženy…

Pertinax se podíval na Claudia Pompeiana a Diona Cassia i na svého tchána Tita Flavia Sulpiciana a cítil povinnost se omluvit.

„Zdá se, že nové generace pomalu zapomínají na naše bohy. Při takovém vlivu křesťanství a židovství se ptám, zda jednou Řím úplně nezapomene, odkud všichni pocházíme.“

Dio Cassius souhlasil. Co vyslovil Pertinax, mělo hloubku. Nešlo jen o kritiku, že syn zapomněl Herculovy práce. Bezprostřední nebezpečí, které představovalo Commodovo šílenství, ho však přimělo mladíkovi vysvětlit, čemu všichni onoho dne čelí.

„Herculovým šestým úkolem bylo pozabíjet ptáky na Stymfalském jezeře.“

„Je to tak,“ přitakal rázně Pertinax, spokojen, že jemu rovný senátor Dio Cassius má v záležitosti jasno. Hned se však zamračil. „Nerozumím ale tomu, jak chce střílet do publika. O tom se, synu, v Římě povídá, o tom všichni mluví. Císař bude střílet do sedadel, jako by byl Hercules lovící ptáky, což je těžkopádný způsob, jak boha napodobit, protože ptáci létají ve výšce a tam augustus Commodus nikdy nemůže dosáhnut…“

Náhle Pertinax na chvíli umlkl a zdvihl pohled na summu caveu Flaviova amfiteátru. Starý Claudius Pompeianus ho napodobil a zabodl zrak na nejvýše položená sedadla amfiteátru a doplnil myšlenky trefnými slovy.

„Ledaže by císař střílel hodně vysoko, téměř k obloze. Ale mezi oblohou a nejvyššími místy Flaviova amfiteátru jsou… naše ženy.“

„Naše ženy,“ zopakoval Pertinax jako soudce vynášející rozsudek.

Na zdi, která přetíná arénu Flaviova amfiteátru, Řím

„Támhle, auguste!“ zvolal Quintus Aemilius a ukázal na tygra, který se vyskytoval blízko císařova postavení.

Commodus se rychle otočil a vystřelil šíp. Letěl přesně a zabodl se do zvířecího čela. Šelma divoce zařvala a publikum mocně zaburácelo. Císař pohlédl k sedadlům.

„Není plno, Quinte,“ podotkl.

Praefectus kritiku tiše spolkl. Začal se potit, ale Commodus se usmál.

„Klid,“ pokračoval císař. „Nezaplněná sedadla jsou důkazem, že jsi dobře vykonal svoji práci a rozšířil zvěsti o mém dnešním představení.“ Quintus Aemilius s úlevou povzdychl. Císař mluvil dál. „Mají strach, že vystřelím na ně. Strach přemohl zvědavost. Pamatuj si to, Quinte. Strach je vždycky silnější.“

Velitel praetoriánů zamračeně přikývl. Byla to nová výhrůžka namířená proti němu? Neměl v tom jasno.

Pátá úroveň Flaviova amfiteátru, Řím

„Matko, je pravda, co lidé říkají?“ zeptal se malý Bassianus.

„Co říkají?“

Dítě se obrátilo na matku. Jeho bratr Geta se dál díval do arény.

„Všichni říkají, že císař možná vystřelí šípy do publika. Všude to říkají.

Tiše, ale říkají.“

Iulia Domna pomalu odpověděla.

„Císař považuje sám sebe za nového Hercula na zemi a Hercules vykonal na žádost bohů hrdinské práce. Pamatuješ si, kolik jich bylo, synu?“

„Dvanáct, matko.“

„Velmi dobře. A pamatuješ si, jaké práce to byly?“

„Zabít nemejského lva, zabít lernskou hydru, zajmout kerynejskou laň,“ Bassianus hbitě a rozhodně odříkával, „zajmout kance na hoře Erymanthu, vyčistit Augeiovy chlévy, pozabíjet ptáky na Stymfalském jezeře, zajmout krétského býka, ukrást Diomédovy klisny, strhnout Hippolytin pás, přivést Géryonova stáda, uzmout jablka ze zahrad Hesperidek a zajmout psa

Kerbera a vytáhnout ho z podsvětí.“

„Velmi dobře,“ řekla Iulia s úsměvem na rtech a hrdostí v srdci, ale s očima upřenýma na Commoda dole v aréně. „Dnes chce císař znovu vykonat šestý úkol.“

Bassianus stiskl rty, zatímco si znovu procházel seznam Herculových činů, nyní už mlčky.

„Zabít jedovaté a lidožravé ptáky ze Stymfalského jezera!“ zvolal vítězně.

„To je šestý úkol.“

„Přesně tak,“ přitakala matka.

Dítě pohlédlo vzhůru.

„Ale na obloze žádní ptáci nejsou. Ani jeden druh.“

To byla pravda. Rackové se soustředili na obrovské hromadě odpadků, Mons Testaceus, vedle říčního přístavu. Nad Flaviovým amfiteátrem nepoletovali žádní ptáci, na které by bylo možné zamířit.

„Ti ptáci jsme my, synu,“ odpověděla Iulia s ledovým klidem, který překvapil dokonce i malého chlapce. „Nevím jen, zda si císař troufne zajít tak daleko.“

Na zdech arény Flaviova amfiteátru, Řím

Císař zranil další dvě divoká zvířata. Tentokrát vystřelil do jejich boků. Rád se díval, jak se při umírání kroutí bolestí. Hispánského medvěda si nechával na konec. Rozmar k zakončení venatia.

„Máš seznam, Quinte,“ zeptal se císař.

„Ano, auguste.“

„Dobře. Jak zní první jméno?“

„Seznam,“ přikázal velitel praetoriánů a obrátil se k centurionovi, jenž stál za jeho zády a svíral v ruce srolovaný papyrus, který mu Quintus před chvílí vlastnoručně předal.

Byl to tentýž důstojník, jenž hlídal pohyb různých osob v noci při požáru před několika měsíci, praetoriánský důstojník přidělený oné neblahé noci za požáru k Trojité bráně.

„Čekám, Quinte, a víš, že čekám nerad.“

Velitel praetoria rychle rozvinul papyrus a přečetl si nejprve potichu pro sebe první jméno ze seznamu podezřelých ze zrady. Nebyl to muž, ale žena.

Přejel si hřbetem levé ruky pod bradou, kde se začal potit.

„Tohle všechno, auguste, není dobrý nápad,“ odvážil se říct, aniž nahlas vyslovil jméno, které vévodilo seznamu.

„Neptal jsem se na tvůj názor,“ odpověděl Commodus vážným hlasem.

„To může vyvolat vzpouru, občanskou válku…“ dodal ještě Quintus Aemilius a potil se stále víc.

Commodus zhluboka povzdychl. Pokýval hlavou ze strany na stranu, jako by si protahoval ztuhlý krk. Vždycky ho trochu bolel, když musel mířit lukem směrem dolů. Střílet nyní do výšky přijde jeho poněkud ztuhlým svalům vhod. Ukázal tedy na polonahého mladého otroka, který stál za strážemi.

„Začni tancovat.“

Otrok neměl odvahu ani chuť se protivit císaři, jakou měl, jak se zdálo, velitel praetoria, a ihned se dal na zdi amfiteátru do podivného tance. Při něm se doprovázel dvěma velkými zlatými ručními klapačkami, jimiž v rukou ťukal o sebe na způsob velkých kastanět, takže vyluzoval obrovský jednotvárný rytmický hluk.

Commodus znovu upřel zrak na velitele praetoria. „Naposledy tě žádám o první jméno ze seznamu.“

Pátá úroveň Flaviova amfiteátru, Řím

„Co provádí ten otrok, matko?“ zeptal se Bassianus.

„Předvádí Herculův tanec v blízkosti Stymfalského jezera, se zlatými klapačkami, jejichž zvuk přiměl ptáky, aby vzlétli a byli ve vzduchu na dostřel.“ „My ale, matko, nemůžeme létat.“

„Ne, nemůžeme,“ souhlasila velmi soustředěná Iulia, stále ještě přesvědčená, že císař se neodváží.

Na zdech arény Flaviova amfiteátru, Řím

Quintus Aemilius se znovu podíval do papyru, jako by choval naději, že četl špatně, ale jméno v záhlaví seznamu bylo totéž. Už nemohl déle odporovat.

Cítil, že Commodův hněv vůči němu roste. Vůči němu.

„Iulia Domna,“ přečetl konečně velitel praetoria, jako by vyslovil ortel smrti.

„Iulia Domna?“ zopakoval jako ozvěna císař. „Nevím, proč nejsem překvapen. Příliš krásná, a inteligentní k tomu. Takové ženy by neměly existovat.

Podívej na Marcii, moji milenku. Krásná, ale jednoduchá. Z čeho je Iulia Domna podezřelá?“

Quintus Aemilius přečetl, co jí frumentariové, tajná policie, přičítají k tíži a co sepsali pod jejím jménem.

„Chtěla v noci za požáru odejít z města.“

„Rozumím.“ Commodus uchopil šíp, který mu podával další otrok, a přiložil jej k tětivě. „Její setkání s manželem by mohlo vést k tomu, že by se možná odvážil proti mně se svými třemi legiemi povstat. Nebyl jsi to ty, Quinte, kdo mi doporučil jméno Septimia Severa jako správce Horní Pannonie?“

„Ano, auguste. Protože Septimius je muž věrný říši a dobrý voják. Na hranicích Dunaje potřebujeme dobré velení. Severní kmeny se nadále bouří, navzdory vítězství božského Marka Aurelia, císařova otce, a v posledních letech navzdory samotnému císaři. Iulia Domna možná jenom pro sebe a své syny hledala útočiště. Možná ani nechtěla utéct. Zabít, auguste, aniž ji vyslechneme, to opravdu může vyvolat vzpouru jejího manžela…“

„Myslíš?“ zeptal se Commodus s úsměvem, zatímco namířil luk, již napjatý, a začal mířit do výšky, kde Iulii hledal. „Nemyslím si, že by se Septimius Severus odvážil vzbouřit, i kdybychom zabili jeho manželku. Tedy za předpokladu, že ponecháme naživu jeho děti.“

Quintus Aemilius sklopil hlavu. To dávalo smysl. I když…

„Ale, auguste, správce je do své manželky velmi zamilovaný, všichni to vědí. Jeho zlost bude nekonečná,“ domlouval ještě císaři velitel praetoria.

„Proto ho zbavíme funkce,“ opáčil Commodus a náhle zlostně dodal několik slov. „Pro Hercula, nevidím ji. Kde je?“

Centurio, který podával papyrus se seznamem jmen, učinil pár kroků vpřed a ukázal na konkrétní místo v páté úrovni sedadel.

„Tam, auguste. Vztyčili jsme na sloupu červenou zástavu právě tam, kde je Iulia Domna se svými syny.“

„Pravda!“ zvolal císař s novým úsměvem ve tváři. „Dobře promyšlené. Quinte, tady máš výborného centuriona. Jak se jmenuješ, důstojníku?“ zeptal se, zatímco mířil lukem do výšky.

„Marcellus, auguste.“

„Kromě toho, že jsi praetorián, pracuješ také pro Aquiliovu tajnou policii, že?“ vyptával se Commodus dál a dobře napínal luk.

„Ano, auguste.“

„Marcellus je dobrý centurio, Quinte,“ opakoval císař. „A dobrý informátor.“

Velitel praetoriánů souhlasil, ale v jeho tváři se neobjevil ani náznak úsměvu.

Pátá úroveň Flaviova amfiteátru, Řím

„Matko! Císař míří na nás!“ vykřikl Bassianus.

Iulia Domna se na okamžik zadívala na červenou zástavu, která vlála na sloupu za nimi. Nyní pochopila, proč tam je.

„Nehýbejte se,“ přikázala, aniž zvýšila hlas, ale vážně, až Bassianovi i Getovi ztuhla krev v žilách. Děti zůstaly ochromené, ale ženy za nimi, které seděly v Iuliině blízkosti, se od ní rychlými kroky i se svými dětmi vzdalovaly. Mladá manželka správce Horní Pannonie se podívala na obě strany a utvrdila se v tom, že ji s dětmi nechaly samotnou. Okolo nich zůstala jen prázdná kamenná sedadla. Iulia spěšně přehlédla tváře ostatních žen. Z většiny vyčetla hrůzu, ale ve tváři Salinatrix zaznamenala jemný kyselý úsměv. Iulia si tento úsměv obtiskla do paměti, jako vyražený rozžhaveným železem.

Teď však měla jiné neodkladné starosti.

„Nehýbejte se!“ opakovala a silou držela ručky svých synů.

Pohlédla na zdi arény, odkud císař mířil přímo na ni. Všichni věděli, jak obratně Commodus umí zacházet s lukem. Císař to právě prokázal, když ostrými špičkami svých šípů prostřelil krky velkých běhajících pštrosů. Lidé si velmi užívali pohled na zvířata, která bez hlavy uběhla ještě nějakých sto kroků. Iulia se však ani nepohnula. Připomínala nádhernou sochu Venuše, zdobící amfiteátr jako mnohé jiné.

Mrkla. Pak podruhé. Commodus nemohl být tak šílený. Nebo ano, ale nebyl blázen. Septimius by mu nikdy neodpustil. Nikdy… Císař si nemohl dovolit vzpouru tří legií… Nebo to augustovi v jeho šílenství bylo jedno?

V rozbouřené mysli viděla jasně.

Císař uvolnil levou rukou šíp a ten započal smrtelný let do výšky ke svému cíli.

V
*
VLÁDCE

*

Hranice římského impéria na Dunaji, Carnuntum,⁶ Horní Pannonie Léto roku 192 po Kristu

Fabius Cilonus vešel do praetoria. Přinášel hlášení o hlídkách, které střežily prostor podél velké řeky. Nebylo nic podstatného, o čem by referoval, ale správce trval na tom, že chce každý den z první ruky vědět, co příslušníci jezdectva legií viděli na sever od Dunaje. Tak tady Cilonus byl, u stolu, za kterým Septimius Severus pozoroval sklenici vína, do níž mu otrok právě naléval. Fabius Cilonus strávil se Severem dostatek času, aby věděl, kdy přemýšlí. Tribun tušil, že na jeho nadřízeného cosi neodbytného dotírá, ale nemohl rozpoznat, čeho se to týká. Jelikož byl chytrý, mlčel.

„Právě dnes před osmi lety, Fabie,“ pronesl po chvíli Septimius Severus. Zmatený Cilonus raději nadále mlčel.

„Právě dnes před osmi jsem poznal Iulii,“ objasnil správce a pohlédl na tribuna, který nadále stál za stolem. „Ať ti nalijí víno, popij se mnou.“

Tentýž otrok přinesl nový džbánek moku a úslužně nalil tekutinu do další sklenice, která byla na stole a na niž Septimius ukázal. Potom zmizel a zanechal oba muže samotné.

„Od svatby trávím tento den poprvé bez Iulie. A připadá mi to divné. Pro Iova, chci s někým věrným jako ty pít na zdraví své ženy. Napiješ se se mnou?“

„Bude mi ctí, správce.“

Oba vojáci se napili, a protože Fabius viděl, že Severus vyprázdnil sklenici jedním dlouhým douškem, napodobil ho.

Položili sklenice na stůl.

„Poznal jsem ji před osmi lety,“ opakoval Septimius. „Byl jsem tehdy legátem čtvrté legie Scynthica ve městě Zeugma, na východním okraji impéria. Dohlížel jsem na všechny posádky blízko velkého mostu přes Eufrat a zastavil jsem se svým ozbrojeným doprovodem v krásném městě Emesa. Tam mě přijal místní vůdce, jakýsi Iulius Bassianus, aristokrat a velekněz boha Slunce, kterého v té provincii uctívají a nazývají Elagabal. Milý a inteligentní muž, který udržoval, stejně jako jeho předci, s Římem velmi dobré vztahy. Emesa byla vskutku po generace spojeneckým městem římské říše, a to bezpochyby přispělo k jejímu zbohatnutí. Dlouho jsem s tím mužem rozmlouval na lehátku. Později, při obědě přišly jeho dcery – Iulia a Maesa. Byly to sotva dospívající dívky, Iulia sotva dovršila čtrnáct let. Obě byly krásné. Iulia měla navíc pronikavé oči a ostrý pohled, až měl člověk pocit, že ho chce obnažit, jako by byla schopná číst myšlenky druhých lidí.

Vidím, že se usmíváš.“

„Ne, omlouvám se,“ snažil se ospravedlnit Cilonus, ale Severus pokračoval ve vyprávění, aniž projevil zlobu.

„Vím, že je zvláštní, co ti tu vyprávím. Možná už tenkrát jsem se zamiloval, aniž jsem o tom věděl. Byl jsem tehdy ženatý muž, a tak jsem se snažil, abych si té mladé dívky moc nevšímal, ale k večeru, když jsem se procházel v zahradě Bassianovy rezidence plné rostlin a květin, znovu jsem se s ní střetl. Také se sama procházela po nádherném patiu. Řekl jsem jí, že místo, kde žijí, mi připadá nádherné. Odpověděla, že Emesa je nejkrásnější město na světě. Opáčil jsem, že má se soudem vyčkat, až jednoho dne spatří Řím. Pak jsme mluvili o všedních věcech, až jsem se nakonec zeptal, ani nevím proč, zda pro ni už otec hledá ženicha. V té chvíli jsem nemyslel na sebe jako na budoucího nápadníka. Už jsem ti řekl, že jsem byl ženatý s Paccií Marcianou a neměl jsem žádný důvod k rozvodu, ani jsem nebyl nespokojený, navzdory tomu, že mi Paccia nedala žádné dítě. Až do dne, kdy zemřela, byla vždy dobrou manželkou. Otázku jsem mladé Syřance položil ze zvědavosti, jako bych cítil téměř otcovský zájem o její blahobyt. Dívčina odpověď byla zajímavá a nikdy ji nezapomenu.“

Správce provincie se na chvíli odmlčel a sám si nalil víno ze džbánku, který otrok nechal na stole. Bacchův nápoj nalil také Cilonovi.

„Co onoho dne řekla vaše současná žena, správce?“ chtěl vědět tribun. Na této úrovni rozhovoru se zdálo zjevné, že Severus očekával, že mu podobnou otázku položí.

Správce tedy navázal na vyprávění.

„Dívka mi se sebevědomím bohyně z Íliady řekla, že pochází z královského rodu a astrologové jí předpověděli, že se provdá pouze za krále, protože ona sama je předurčená k tomu, aby vládla. To mi řekla.“

Fabius Cilonus mlčel, ale věděl, že správce je velmi oddaný konzultacím s astrology a věštci a chápal, že slova mladé Iulie ho musela velmi zasáhnout.

„Záležitost jsem tenkrát nekomentoval a rozloučili jsme se,“ pokračoval Severus. „Se čtvrtou legií jsem se vrátil a potom přijel zpět do Říma a nakonec do Lugduna, nového místa v Galii. Tam Paccia, bohužel, onemocněla. Když pominu, že jsme neměli děti, cítili jsme jeden k druhému vzájemnou náklonnost a její ztráty jsem velmi želel. Po několika měsících, když přešla bolest a skončil smutek, který si manželka zasloužila, začal jsem přemýšlet o svém životě. Táhlo mi na čtyřicítku, neměl jsem ženu ani děti a vážně jsem uvažoval, že se znovu ožením. Bylo hodně mladých a krásných dcer senátorů, s nimiž jsem mohl uzavřít svazek prospěšný pro obě strany, ale jakmile jsem v noci ulehl a zavřel oči, vždy mi na mysli vytanula krásná a zářivá tvář oné syrské dívky. Od našeho setkání uběhly dva roky a nejpravděpodobnější bylo, že ona mladá dívka již je zasnoubená nebo vdaná, ale navzdory tomu, že se to mohlo zdát podivné, jsem Iuliovi Bassianovi poslal vážnou a zdvořilou nabídku sňatku. Věděl jsem, že je v Emese stále místním vůdcem. Byl jsem potom nervózní jako dítě, které toužebně očekává dárek, ale neví, zda ho dostane. Vyhlížel jsem odpověď a každý den byl pro mě věčností. Po několika týdnech odpověď konečně přišla. Dívka byla nadále bez závazků a její otec Bassianus mou žádost přijal. Iulia se za mne provdá. Byl jsem tak šťastný. Pro Kastóra a Polluka a pro všechny bohy, cítil jsem se neskonale šťasten. A tak jsem se cítil každý den, který jsem s Iulií strávil.“ Severus přerušil vyprávění, a než uzavřel, povzdychl si: „A tehdy přišlo toto císařem vynucené odloučení.“

„To augustus Commodus vyžaduje u všech tří správců provincií velících třem legiím,“ podotkl Cilonus, jako by se snažil poukázat, že ze strany císaře nejde o nic osobního.

„Já vím,“ přitakal Severus, „ale bolí mě každý den, který strávím bez ní. Každý takový den je pro mě ztracený. Myslím, že jsem do své manželky stále zamilovaný.“

Cilonus se dovolil nový úsměv.

„Ne všichni ženatí muži mohou osm let po seznámení říci totéž.“

„Ne, myslím, že ne,“ připustil Severus a oba muži se na dlouho dali do smíchu.

Pak nastalo nové ticho.

„Mám o ni strach, Fabie,“ pronesl Septimius najednou s velmi vážným výrazem ve tváři. „Iulia je velmi smělá žena. Příliš smělá.“

„Nevidím na tom nic špatného.“

Septimius se napůl sarkasticky a napůl v obavách ušklíbl.

„Fabie, Iulia je nyní v Římě a Římu vládne augustus Commodus. Pod vedením Commoda není místo pro smělé, nýbrž pouze pro poslušné. A bojím se, že Iulia to nedokáže vidět. Nevím přesně proč, ale ano, velmi mě znepokojuje předtucha, že se jí může něco zlého přihodit.“ Víc už si neřekli.

Fabius vypil se správcem provincie další sklenku vína, a protože se Septimius nezeptal na žádné zprávy z hranice, tribun odešel z praetoria, aniž přednesl nějaké informace. Z nějakého důvodu se mu nezdály významné.

VI
*
CÍSAŘOVA MUŠKA

*

Pátá úroveň Flaviova amfiteátru, Řím Roku 192 po Kristu

Císařův šíp proletěl kolem, lehce se dotkl Iuliiných vyčesaných vlasů a zlomil se o kameny prázdných sedadel za jejími zády.

Mnohé ženy vykřikly.

Iulia neřekla nic.

Malý Geta se rozplakal.

Bassianus ve vzteku stiskl rty, ale zůstal nehybně sedět. Chvíli zlobně, ale pak v obdivu k matčině nepopsatelné statečnosti, s jakou bez mrknutí oka přijala střelu šípu, který ji minul.

Na zdi v aréně Flaviova amfiteátru, Řím

„Ani se nehnula,“ prohlásil Commodus se směsicí zvědavosti a pobavení, „viděl jsi to?“

„Ano, viděl, auguste,“ odpověděl Quintus Aemilius.

„Buď je statečná, nebo šílená.“ Císař se obrátil k veliteli praetoria.

„Neminul jsem. Byla to jen zkouška. Vím, myslíš si, že jsem blázen, vím, že mnoho lidí si myslí, že jsem blázen, ale tak to není. Dnes to byla jen výstraha. Myslíš si, že se teď znovu pokusí uniknout z Říma bez mého svolení?“

„Ne, nemyslím, auguste.“

„Vidíš? Nakonec mi rozumíš, ale stojí tě to velké úsilí, Quinte. Seznam možných zrádců můžeš schovat. Teď mám jinou zábavu.“

Quintus Aemilius s úlevou a velmi pomalu složil v rukou seznam a uschoval ho pod uniformou.

Císař mezitím vzal šíp a jako na začátku lovu zamířil do arény a pokračoval v popravě divokých zvířat. Jednoho po druhém, až zůstal jen velký hispánský medvěd. „Dejte mi další šíp.“ Podali mu ho.

Commodus zamířil na velkého hnědého medvěda, který zmateně a vyděšeně bloudil mezi mrtvolami desítek divokých zvířat, přivezených ze všech koutů impéria.

Šíp měl tak přesný zásah, jako byly všechny ostatní, které císař onoho rána vystřelil, s výjimkou střely namířené proti Iulii Domně.

Medvěd ze severu Hispánie se točil kolem vlastní osy, zatímco se snažil drápy vytrhnout šíp, který se mu zabodl do krku. Pouze teklo stále víc krve.

Zvíře zemřelo za obrovského a strašného bručení.

Císař se usmál. Zdvihl levou paži s lukem na znamení domluvené předtím s propuštěnci v tunelech amfiteátru a poklopy se znovu otevřely a pustily na svobodu desítky medvědů z Hispánie, od Dunaje, z Kaledonie, Británie, Dalmácie… Devadesát a devět navíc. A všechny, jednoho po druhém, Commodus zabil šípem z pouhého potěšení, aby je viděl, jak se v bolestech svíjejí u jeho nohou.

Nakonec augustus povzdychl, jako by byl poněkud unaven nebo, a to je ještě horší, znuděn. Podal luk jednomu z praetoriánů, kteří jej doprovázeli.

„Myslím, že nadešel čas sejít do arény,“ prohlásil a spokojeně zvedl paže, aby mu pár otroků navlékl pancíř a upevnil helmu s obličejovou mřížkou.

„Hercules teď skoncuje s desítkami nepřátelských válečníků!“

Císař začal sestupovat do jednoho čtvercového prostranství, které od oválu arény dělila zkřížená dvojitá zeď. K jeho pohodlnému sestupu bylo přichystáno pohyblivé dřevěné schodiště, jež několik otroků dotlačilo až k okraji zdi. Commodus se brzy ocitl v aréně a máchl pažemi, v levé ruce dlouhý meč. Potřeboval, aby ho publikum povzbudilo. Přinejmenším ti diváci, kteří to dopoledne přišli, neboť mnoho sedadel zůstalo prázdných. Skutečně, poté, co augustus vystřelil šíp proti Iulii Domně, budovu opustilo ještě víc lidí. Avšak ti, kdo se odvážili setrvat, ať už ze zvrhlosti, zvědavosti, nebo ze strachu z císařské odvety či z mnoha jiných důvodů, možná i pro všechno najednou, spolu s těmi, kdo byli k přítomnosti donuceni jako senátoři, vyvolávali císaře a neúnavně – byť pravda, někteří radostněji než jiní – řičeli totéž jméno.

„Hercules, Hercules, Hercules!“

Náhle se znovu otevřely poklopy, kudy předtím vyběhla divoká zvířata. Praetoriáni, kteří se zbraněmi doprovázeli císaře, včetně samotného Quinta Aemilia, měli strach, protože nikdo přesně nevěděl, jaké představení Commodus v tajnosti připravil s propuštěnci, kteří pracovali ve Flaviově amfiteátru.

V každém otvoru se objevila postava bojovníka obávaného vzezření, jež se výhružně oháněla zbraní. Quintus Aemilius se ale v mžiku uklidnil, když zjistil, že všichni ozbrojení muži jsou pouhými bývalými válečníky zraněnými v předešlých bojích. Jednomu chyběla paže, dalšímu noha, jinému obě dvě a vlekl se na dřevěném vozíku na kolečkách, další přišel o ruku. Tomu, který zůstal zcela bez rukou, přišili meč k ochranné manice. S výjimkou bojovníka, který se táhl po zemi na vozíku, vyhlížel zbytek divoce. Až nadejde čas boje, nerozezná publikum z dálky, ze sedadel, omezení těch mužů.

Velitel praetoria po chvíli přešel od jistého klidu k odporu. Všichni ti válečníci, které císař plný fyzických sil svižně a velmi jednoduše jednoho po druhém zabije, přičemž využije svou nespornou převahu, byli kdysi statečnými vojáky Říma. Legionáři, kteří bojovali na hranicích impéria a následkem nepříznivého osudu byli nejprve raněni a po nutném chirurgickém zásahu, který jim zachoval život, navždy zmrzačeni lékaři valetudinarií, vojenských lazaretů. Jejich život nyní tragicky, nezaslouženě a nečestně skončí během tohoto hrůzného dopoledne. Quintus Aemilius to nepovažoval za spravedlivou odměnu za služby, které bývalí legionáři říši prokázali.

„Dvacet, mám jich na kontě dvacet! Viděls to, Quinte?“ zeptal se silným hlasem císař, byť těžce oddechoval. Fyzická námaha zabíjet, dokonce i když jde o jednoruké nebo kulhající, byla vyčerpávající. Bodat, nořit meč, lámat kosti, vytahovat zbraň, znovu bodat, zavrtávat, aby se rozdrtily vnitřnosti, srdce, játra…