CHLAPEC Z BLOKU 66

Limor Regev

Copyright © 2021 Limor Regev

České vydání © Bourdon, 2023

Překlad © Asya Meytuv

Návrh obálky © ebookPro

ISBN: 978-80-7611-119-6

Tuto knihu věnuji památce své milované rodiny:

svému otci, Hermanu Cvimu ben Meirovi ha-Kohenovi Kesslerovi

své matce, Paule Perl bat Zeev Blubsteinové

svému bratrovi, Arnoldu Chaimovi Leibovi ben Cvimu Kesslerovi

Moše Kessler, 2022

Roi a já na oslavě jeho bar micva, 2015

„Moše, Roiho dědeček, zarecituje požehnání."

Pomalu jsem vstal a narovnal se. Kráčel jsem k vnukovi, který přede mnou stál v bílé sváteční košili, celý zjitřený a šťastný, podíval jsem se na něj a usmál se. Z blonďatého hošíka, který ke mně kdysi každé pondělí vybíhal na cestičce před školkou, vyskakoval mi do náručí a vkládal svou ručku do mé, abych ho odvedl domů, byl teď vysoký, krásný kluk.

Zastavil jsem se a rozhlédl se po desítkách příbuzných a přátel, kteří se tu sešli na oslavě vnukovy bar micva a teď seděli kolem plných stolů. Do očí mi vhrkly slzy.

Zhluboka jsem se nadechl a pevněji sevřel v náručí starobylou modlitební knihu z 18. století, která se dochovala v rodině mé ženy Evy. Válku tyto svaté knihy přečkaly v bezpečí malé soukromé modlitebny na Slovensku a nyní je předáváme do rukou další generace, na bar micva všech našich vnuků. V druhé ruce jsem držel bílou kipu.

Když jsem ji položil vnukovi na hlavu a střetl se s upřeným pohledem jeho modrých očí, znovu mě zaplavily vzpomínky, tak jako před dvěma lety na oslavě bar micva staršího vnuka Itaje. Zavřel jsem oči a snažil se zaplašit obrazy, které mi vyvstávaly před očima tak živě, jako kdyby se staly včera, a ne před mnoha desítkami let.

Otevřel jsem oči. Roi se na mě díval ustaraně. Usmál jsem se na něj a jeho pohled mě vrátil zpět do přítomnosti. podal jsem mu modlitební knihu, pevně ji uchopil. při pohledu na vnuka, jak drží památku na zmizelé rodiny a svět mého dětství, mi hrdlo sevřely slzy dojetí a hrdosti.

Zbytek večera uběhl v příjemných rozhovorech a veselé zábavě ve společnosti příbuzných a přátel.

Tu noc jsem však nemohl usnout. V myšlenkách jsem se vracel k událostem, které se staly před mnoha lety, k chlapci, který se nemohl dočkat, až slavnostně vstoupí do světa dospělých. Těšil jsem se na oslavu své bar micva v překrásně vyzdobené Velké synagoze

V Berehovu, kdysi československém městě, kde jsem se narodil a vyrostl. Na svátky a šabaty bývala synagoga plná lidí a dodnes si pamatuji na posvátnou bázeň, která mě tam pokaždé naplňovala.

Když jsem byl malý a v synagoze jsme slavili významné rodinné události, snil jsem o tom, jaké to bude, až přijde i můj velký den a já tam budu stát slavnostně nastrojený a čistým hláskem předčítat z Tóry, vedle mě tatínek zahalený do svátečního talitu s rukou na mém rameni. Viděl jsem dědečka, jak sedí na svém obvyklém místě mezi ostatními věřícímu, naklání se nad sidurem, přes hlavu má přehozený talit a jen tu a tam k nám vzhlédne očima plnýma hrdosti. představoval jsem si mladšího bratra, jak sedí vedle něj, a maminku, která nás rozechvěle sleduje z ženské části. Synagoga praská ve švech, aby pojmula všechny naše vzdálené i blízké příbuzné, spolužáky a přátele z židovské komunity.

Realita však nakonec byla velmi odlišná od toho, co jsem si vysnil. Synagoga zdaleka nebyla plná lidí. Vlastně byla skoro prázdná, až na pár postarších mužů a žen. V té době už v naší obci zbyli jen starci, ženy a děti. Všichni muži starší dvaceti let narukovali do války. Mezi nimi i můj otec a většina našich známých a příbuzných. Dědeček byl v té době už po smrti a ani žádný jiný mužský příbuzný se mnou tu slavnostní událost nesdílel. přednesl jsem své kázání a doprovázel mě jen pohled maminky z ženské části synagogy. Atmosféra byla tíživá, ve vzduchu visel smutek. Všechno bylo úplně jiné než v mých představách.

Do židovského Nového roku zbývaly už jen dva dny. bylo 27. září 1943.

Šťastné dětství

Berehovo 1930–1939

Narodil jsem se v Československu v roce 1930, v oblasti, které se říkalo podkarpatská Rus. Žili jsme nedaleko hranic s Maďarskem, Rumunskem a Polskem, a tak se u nás mísily různé národnosti, které mluvily svými jazyky.

Ač to zní neuvěřitelně, naše městečko Berehovo se během pouhých třiceti let stalo postupně součástí čtyř různých státních celků a spolu s tím se pokaždé změnilo i jeho jméno. Dvě světové války hluboce otřásly realitou a nesmazatelně se podepsaly na mém rodišti a osudu Židů našeho města.

Až do konce první světové války v roce 1919 byla celá podkarpatská Rus součástí rakousko-uherské monarchie. Než jsem se narodil, bylo naše město maďarské a jmenovalo se beregszász. Jeho obyvatelé se považovali za po všech stránkách plnohodnotné Maďary. Na ulicích se mluvilo maďarsky, obyvatelé se hrdě hlásili k maďarské národnosti a kultuře.

Konec první světové války přinesl velké změny. Státy, které válku prohrály, musely postoupit území nově vznikajícím národním státům. Rakousko-uherská monarchie se zhroutila a na jejím území vzniklo Polsko, Jugoslávie, Československo a moderní Maďarsko. poražené Německo přišlo o velkou část území, které si nárokovalo, mimo jiné o Sudety, které se staly součástí Československa. Maďarsko jakožto jeho spojenec bylo nuceno vzdát se celé podkarpatské Rusi, kde žili moji rodiče, a její území rovněž připadlo nově vzniklému Československu. A tak se stalo, že nový stát vznikl zčásti na území, které historicky patřilo Německu a Maďarsku.

Německo velice špatně neslo, že se muselo zříct území Sudet, které obývaly více než tři milióny Němců. Také nově vzniklý maďarský stát se těžko smiřoval se ztrátou podkarpatské Rusi a s tím, že se musí rozloučit se sny o „Velkém Maďarsku". Tyto dvě skutečnosti jsou klíčové pro pochopení událostí, které o dvacet let později, v roce 1938, vedly k rozpoutání druhé světové války.

V roce 1919 se z obyvatel naší oblasti stali místo maďarských občanů Rakouska-Uherska občané mladého československého státu. I název našeho města se změnil a začalo se mu říkat už ne Beregszász, ale Berehovo.

Mapy se překreslily, místní obyvatelé však tak rychlou změnou neprošli. Pocit přináležitosti se nedá naráz změnit a podřídit mezinárodnímu politickému dění. I pod československou vlajkou mnozí obyvatelé naší oblasti dál mluvili maďarsky a dodržovali maďarské zvyky a tradice, jež byly po staletí součástí jejich životů.

Pro většinu obyvatel zůstala tato geopolitická změna pouze na papíře a neodrážela jejich národní cítění a hrdost. Zůstali věrní své maďarské identitě. Tato skutečnost zásadně ovlivnila náš další život.

Tohle všechno se stalo ještě před mým narozením, ale historické pozadí má velkou důležitost pro pochopení řetězce událostí, které měly následovat.

Ve většině rodin v Berehovu se doma mluvilo maďarsky, zatímco úředním jazykem byla čeština. V češtině se vyučovalo také ve většině škol, ačkoli existovala i maďarská vzdělávací zařízení. My Židé jsme mluvili také jidiš, a tak jsem už od útlého věku hovořil plynule třemi jazyky.

Byli jsme rádi, že patříme k Československu. Mladý stát nabízel řadu příležitostí, a kdo tvrdě pracoval a studoval, mohl si ekonomicky polepšit. Naši nežidovští přátelé a sousedé těchto možností tolik nevyužívali. postupně se u mnohých z nich začala hromadit zášť vůči Židům, kteří se v československém státě dobře etablovali, zatímco naši sousedé zůstali povětšinou věrnými Maďary.

Berehovo bylo typické provinční maloměsto, obklopené krásnými kopci, vesničkami a zemědělskou půdou. Kolem se rozkládaly vinice. Městem protékala řeka Verke a jeho tepajícím srdcem byla široká hlavní třída, které se říkalo korzo neboli promenáda.

Berehovští Židé ovládali obchod a svobodná povolání, pořizovali si statky a vinice, zakládali cihelny a mlýny. patřily jim četné obchody na tržišti, ale také lékárny nebo třeba velký hotel na hlavní třídě. Náš úspěch byl trnem v oku nežidovských sousedů, kteří byť měli stejné příležitosti, nedokázali jich naplno využít. Naše židovská komunita si zakládala na vzdělání a pracovitosti. Abychom se uživili, poctivě a tvrdě jsme pracovali a vyhýbali se hospodám. zásluhou vlastní píle a přičinlivosti mnozí z nás uspěli v podnikání a díky důrazu kladenému na vzdělání mnozí Židé vynikali ve svobodných povoláních. Většina lékařů a právníků v Berehovu byli Židé.

Můj otec Herman Cvi Kessler v uniformě československé armády

Berehovo bylo poměrně malé město, jehož třetinu tvořilo židovské obyvatelstvo. Všichni se tam znali a v ulicích, lemovaných židovskými obchody, se lidé cítili bezpečně. Také vyšší vzdělání bylo obvykle doménou Židů.

Právě tyto úspěchy zasely první semínka nepřátelství a závisti, které naplno vyklíčily až později. Nežidovští obyvatele města s nevolí sledovali rostoucí počty židovských statkářů a úspěšné židovské podniky, zatímco sami byli většinou chudí dělníci, kteří stěží uživili své rodiny. zatímco židovský průmysl a obchod vzkvétal, jejich srdce naplňovala rostoucí nenávist.

Židé si vůbec neuvědomovali, jaké pocity vřou pod povrchem. brzy se však měly vyvalit ven jako láva z nitra sopky.

Vzdělání a ekonomická prosperita nebyly v rozporu s dodržováním náboženského způsobu života. Ctili jsme přísně židovské tradice. Část z nás se hlásila k ortodoxii a podle toho se oblékala, ale tradice a náboženské předpisy dodržovali všichni. Židovští muži nosili klobouky a ani děti nevycházely z domu prostovlasé. u nás doma jsme se oblékali běžně, otec sice nosil klobouk, ale plnovous neměl. Klobouk byl vlastně kipa té doby, poznávací znamení nejen dospělých, ale i nás, dětí.

Podobně jako každá židovská rodina v Berehovu jsme i my přísně dodržovali košer stravu a světili šabat, pravidelně jsme navštěvovali synagogu a slavili svátky. Náboženství bylo nedílnou součástí našeho každodenního života, byla to tradice, která se předávala z generace na generaci. Mladý československý stát podporoval svobodu vyznání, takže jsme se necítili v žádném směru vyčlenění z většinové společnosti nebo jakkoli diskriminovaní.

Naše židovská obec byla široko daleko vyhlášená svými ješiva- mi a synagogami. V centru města se hrdě vypínala honosná Velká synagoga, do níž se o šabatu a svátcích hrnuly zástupy věřících. po celém městě byly rozeseté další modlitebny, rituální lázně, náboženské školy i menší učebny.

Na Jom kipur se všichni scházeli v synagoze. V ulicích města zavládla sváteční atmosféra a odevšad se ozývalo přání: „Ať jste zapsáni do Knihy živých.“ Židovská komunita v Berehovu byla početná a žila soudržným způsobem života, a tak oslavy svátku Jom kipur pokaždé proměnily atmosféru v celém městě.

V pátek před šabatovou večeří jsme chodívali - tatínek, můj mladší bratr Arnold a já - do synagogy v sousedství. Po modlitbě jsme se vrátili domů, odříkali jsme kiduš nad vínem a pustili jsme se do chutného jídla, které nám maminka s láskou připravila. Měl jsem šabatové večeře u rodičů moc rád. po večeři jsme se obvykle scházeli s dědečkem a babičkou, strýčky a tetami. Sedávali jsme spolu a dlouho do noci jsme si povídali.

Ráno o šabatu jsme měli ve zvyku chodit na ranní modlitbu do větší synagogy Ose Chesed. Byla to druhá největší synagoga v Berehovu, jen o něco menší než velká a impozantní synagoga v centru města, vzdálená od nás asi pětadvacet minut chůze. O svátcích jsme tam chodívali pěšky celá rodina, oblečení v bílém, a na každém kroku jsme potkávali své známé a sousedy.

Příbuzní, kteří město navštívili po válce, vyprávěli, že na dvoře synagogy Ose Chesed byl vybudován pomník, který tam stojí dodnes a připomíná tisíce obětí holokaustu, Židů našeho města.

Většinu šabatu jsme trávili doma, v rodinném kruhu. Život v ulicích ztichl. Málokdo měl tehdy automobil a v ulicích jezdily koňské povozy. Cestovali jsme málo, bez ohledu na šabat. Naším hlavním dopravním prostředkem tehdy byly vlastní nohy.

O šabatu odpoledne jsme občas vyráželi na procházku po městě. Na lavičkách pod vzrostlými stromy aleje na hlavní třídě sedávaly hloučky mladých lidí v družném hovoru a veselí.

Hlásili jsme se k náboženskému sionismu. Na rozdíl od jiných evropských zemí, kde se mnozí sionisté od židovského náboženství distancovali, bylo pro mé rodiče dodržování židovských tradic a přikázání nedílnou součástí sionismu.

V Berehovu působila velká sionistická organizace a tatínek byl jejím aktivním členem. Když jsem byl ještě úplně malý, dostala naše rodina osvědčení, které jim povolovalo vycestovat do Palestiny. V té době bylo ještě možné emigrovat do Palestiny, a poté co se nacisté v roce 1933 dostali k moci, řada evropských Židů se rozhodla pro odchod z Evropy. Antisemitismus v nacistickém Německu a také v zemích východní Evropy sílil, ale u nás ještě nepřátelství nebylo tak znát. pro nás děti byl antisemitismus cizím pojmem.

Rodiče váhali. otec, aktivní sionista, se pro vystěhování do Palestiny nadchnul a doma tu myšlenku prosazoval, většina příbuzenstva nás však od toho při rodinných poradách odrazovala. Nebylo ani možné, aby emigrovala celá širší rodina, povolení se vztahovalo jen na několik rodinných příslušníků. I kdyby ale taková možnost byla, není jisté, zda bylo reálné, aby se celá rodina shodla na tom, že společně opustí místo, kde po generace žila - tím spíš v době, kdy se ohrožení pro Židy dosud neprojevilo v plné síle.

Většina našich příbuzných byla zajedno v tom, že bude lepší, když celá rodina zůstane v Československu. Odchod mých rodičů do tak vzdálené země by pro ně znamenal velkou izolaci. Rodiny v židovské komunitě tehdy držely pospolu, lidé se měli rádi a pomáhali si. Bylo nám dobře, náš život byl plný radostných a slavnostních okamžiků, kdy se scházela celá naše rozvětvená rodina, která tehdy ještě žila v jednom městě.

Palestina měla navíc pověst země s horkým a vlhkým klimatem, zaostalou infrastrukturou a malými možnostmi pracovního uplatnění, a ke všemu Izrael tehdy ještě neexistoval, celé území Palestiny tehdy spadalo pod mandátní správu Velké Británie. Nebylo jisté, jestli by tam rodiče našli obživu. Zkrátka překážek bylo víc než dost, a tak byl nápad na emigraci smeten ze stolu.

Mé dětství v Berehovu bylo šťastné.

Bydleli jsme v Széchenyiho ulici číslo 46. Byla to tichá postranní ulice poblíž středu města, na níž stál na rozlehlé parcele náš dům, kde se kromě obytného traktu nacházelo i hokynářství, skladiště a další přístavky. V domě byly tři prostorné byty. V jednom bydleli moji prarodiče, Klára a Meir Kesslerovi, ve druhém bytě bydleli strýc a teta, Šlomo a Hani Leisinderovi, se svými dvěma dětmi, Magdou a Zulikem. poslední byt byl náš, bydleli tu moji rodiče, Herman a Paula Kesslerovi, můj bratr Arnold a já.

Spodní řada - sedím jako čtvrtý zprava, objímám Arnolda, úplně vlevo sedí Šani - můj vzdálený příbuzný, kterého později potkám v Osvětimi

Prostřední řada - moje babička je čtvrtá zprava a vedle ní dědeček s bílým plnovousem

Horní řada - můj otec stojí druhý zleva, maminka je o řadu níž pod ním

Teta Hani byla tatínkova sestra a měli k sobě s tatínkem velmi blízko. My dva s Arnoldem jsme si zase dobře rozuměli s bratrancem a sestřenicí Magdou a Zulikem a většinu času jsme si hráli společně.

Před naším domem rostl krásný pekanový ořešák s košatou korunou, na který jsme viděli z okna naší kuchyně. každý rok jsme jako děti čekali, až ořechy dozrají, a pak jsme celé hodiny lezli po větvích, třásli jimi a sbírali spadané ořechy. Pekanové ořechy mají kolem skořápky zelenou slupku, a když jsme je loupali, abychom je mohli sníst, měli jsme prsty celé hnědé. Rodiče nám za to hubovali, ty skvrny totiž nešly z rukou vydrhnout. Ten ořešák mě provázel celé dětství a dodnes ho mám živě před očima.

Za dřevěnými vraty se prostíral dvůr, kde jsme si s Arnoldem, Magdou a Zulikem vydrželi hrát celé hodiny. Sestřenice Magda byla o dva roky starší než já a bratranec Zulik naopak o tři roky mladší. Nejmenší byl můj bratr Arnold, dělil nás věkový rozdíl pět let. I když byl nejmenší, vždycky si chtěl hrát s námi, a tak nás během společných her o šabatech a v neděli všude provázel jeho zvonivý smích.

V průčelí se nacházelo hokynářství, které patřilo babičce a dědovi. Vstup do obchodu byl z ulice a po cestě domů jsem se tam často zastavoval. Naše bydlení bylo pohodlné a odráželo solidní finanční situaci rodiny.

V té době nebylo v našem městě mnoho obytných domů s více byty, v patrových domech většinou sídlily úřady nebo v nich bydleli ti nejbohatší. Několik zámožných židovských rodin si postavilo dvoupatrové „paláce“ v centru města. Náš dům, jako většina domů v naší čtvrti, byl přízemní a k domovním dveřím vedlo jen pár schodů, odkud se pokračovalo do některého z prostorných bytů.

Babička s dědou vyhradili část pozemku mým rodičům, aby si na něm mohli postavit svůj přístavek. Náš byt, ve kterém jsem vyrůstal, měl jeden veliký pokoj rozdělený na dvě části, v jedné spali rodiče a v druhé jsme byli my s Arnoldem. uprostřed bytu se nacházela prostorná kuchyň.

Kuchyň se sezením a velkým jídelním stolem byla v té době srdcem každé židovské domácnosti. obývací pokoje tenkrát ještě nebyly tak běžné, a tak se všechny rodinné sešlosti, velké i malé, odehrávaly právě v kuchyni. proto bývaly kuchyně tak velké, nebyl to ale jediný důvod. bylo to i praktické, v kuchyni se vařilo, a tak byla nejteplejším místem v chladných zimních měsících. Náš byt měl i menší kamínka na uhlí a také kachlová kamna, u kterých dospělí sedávali, aby se zahřáli.

Ručně kreslený plánek našeho domu v Berehovu

Můj strýc Šlomo Leisinder

Lednice se za mého dětství ještě nepoužívaly. Mléčné výrobky si lidé v některých domácnostech vyráběli sami nebo je k nim rozváželi mlékaři. Vzpomínám si na dobu, kdy rodiče ještě chovali vzadu na dvorku vlastní krávu, která dávala dost mléka pro celou rodinu. později jsme mléko nakupovali od mlékaře, který jezdil po městě.

Jako většina žen té doby maminka zůstávala doma a nepracovala. Vzpomínám si, jak jsem vždycky po vyučování běžel ze školy domů a už od začátku ulice se ke mně linula vůně čerstvě upečeného maminčina chleba. Ve městě sice byly pekárny, obvykle jsme si ale pekli domácí chléb sami.

Tehdy ještě nebyla většina domů ve městě napojená na městský vodovod. za domem jsme měli studnu, napájenou nedalekým pramenem, a z té jsme nosili vodu ve vědrech. Také záchod jsme neměli v bytě vlastní, ale jen společný na dvorku.

Měli jsme hospodyni, kterou jsme brali jako člena rodiny, jmenovala se Marie a říkali jsme jí teta Máry. Teta Máry byla asi pětatřicetiletá nežidovka, která bydlela ve městě a pomáhala mamince s domácností. Třeba takové praní prádla bylo bez tekoucí vody práce na celý den. Ráno teta Máry naplnila vodou ze studny veliké prádelní necky. K praní se používalo mýdlo z dřevěného popela, prádlo se drhlo na valše a několikrát vymáchalo. V létě se pralo na dvorku a v zimě se všechno dělalo v kuchyni u kamen.

Teta Máry k nám chodila i o šabatu, aby nám pomohla s činnostmi, které jsou pro Židy v ten den zakázané. každou sobotu přicházela časně zrána, aby roztopila v kamnech a ohřála předem nachystané šabatové jídlo. Celý dům naplnila vůně šouletu a sliny se nám jen sbíhaly.

Jen díky tetě Máry jsme doma měli teplo i o šabatu, protože oheň v kamnech se rozdělával každé ráno a večer se nechával vyhasnout, aby se předešlo požáru. V noci kamna ještě hřála, ale o šabatu se nesmí zapalovat oheň. Naštěstí nám teta Máry o sabatu ráno vždycky rozdělala oheň a celý den přikládala do kamen. Rodiče nanosili dovnitř dříví už před šabatem, aby ho bylo dost na celý den.

Výpomoc od takzvaných „šábes gójů“ byla v Berehovu tenkrát velmi rozšířená, téměř každá židovská rodina zaměstnávala někoho na výpomoc při nutných činnostech, zakázaných o šabatu, jako je třeba zapalování ohně pro vytápění v zimě.

Náš dvůr byl velký, dlouhý byl téměř sto metrů. V dřevníku jsme měli zásoby dřeva na zimu, v menších spižírnách jsme skladovali jídlo - nakládanou zeleninu, kysané zelí a okurky a sklenice zavařenin, které jsme nachystali v létě a rodina z nich pak žila během zimy.

Vzadu ústil dvůr v zahrádku, na které jsme pracovali všichni, hlavně v neděli. Každý rok jsme připravili záhony a zasázeli cibuli, okurky, rajčata, salát, květák, ředkvičky, řepu a další plodiny. Na konci sezóny jsme si pozvali nežidovského nádeníka, aby záhony zryl a připravil na příští rok. O záhony jsme se pak na jaře a v létě starali společně. Měl jsem společnou práci na zahradě moc rád, ty šťastné rodinné vzpomínky jsem si uchoval dodnes.

Ze zeleniny vypěstované na našich záhonech nám maminka pak vařila. Jako všechny děti jsem maminčina jídla miloval. Vidím to před sebou jako dnes, celá naše rodina sedí slavnostně u velkého jídelního stolu, tatínek odříkává kiduš a vůně maminčiných domácích jídel obestírá všechny moje smysly. Pamatuji si na kysané zelí a také moji nejoblíbenější pochoutku, sladkokyselou maďarskou čalamádu z paprik a zelí, kterou maminka zavařovala do sklenic.

V naší ulici v Ramat Ganu, kde teď bydlíme, je stánek s maďarskými delikatesami, kde prodávají i čalamádu. Ještě ani dnes, kdy mi táhne na devadesát, se nedokážu přimět ji ochutnat. Stačí, když se ulicí line její vůně, hned se celý roztřesu a spěchám rychlým krokem pryč.

V Berehovu byla hebrejská školka, kam jsem chodil do svých šesti let. V mateřské školce a později ve škole jsme se učili běžné světské předměty, pro berehovskou židovskou obec však bylo také důležité předat dětem znalosti halachy a pěstovat v nich vztah k náboženské tradici a víře. proto už od věku pěti let přecházeli židovští chlapci na odpolední vyučování ze školky do chederu, kde se až do večera učili o židovství. učitelům se říkalo rabíni a ve městě bylo takových chederů hned několik, rozdělených podle věku dětí. Starší děti studovali Gemaru a židovské dějiny, my menší jsme se učili o jiných náboženských tématech a také jsme rozebírali týdenní parašu z Tóry. Když jsem vychodil školku, zapsali mě rodiče do místní české školy, která se nacházela na dvoře Velké synagogy. Do obecné školy jsem chodil do svých dvanácti let. Škola se nacházela až v centru města, asi dvacet minut pěšky od našeho domu, a tak jsem musel den co den za každého počasí vyrazit časně zrána z domova a jít do školy. Přestože naše město bylo rovinaté a ve volném čase jsme rádi jezdili na kolech, do školy se chodilo vždycky pěšky. Výuka probíhala v češtině a jako asi všechny děti jsem měl nejradši hodiny kreslení, klasické školní předměty mě tolik nebavily.

Můj mladší bratr Arnold ve věku tří let

Babička a děda Kesslerovi před válkou

Ve škole mi říkali Ludwig. Každé židovské dítě mělo jedno jméno hebrejské a jedno občanské, které se používalo ve škole nebo ve styku s úřady. před den jsem byl Ludwig, doma a v chederu Moše. když jsem později přijel se svým československým pasem do Izraele, kde mám uvedené své občanské jméno Ludwig, úředníci, kteří nás registrovali, mě zapsali pod tímhle jménem. Nechal jsem to tak jako vzpomínku na dětství, a tak mám v oficiálních dokumentech jména obě, která mě provázejí stejně jako v mládí. Doma mi říkali Mojše, a tak jsem to měl nejradši.

V Československu mého dětství jsme vůbec nezažívali pocit, že jsme menšina. Měl jsem kamarády židovské i křesťanské, se kterými jsem hrával fotbal. V té době už začínaly v Německu platit norimberské zákony, přijaté v roce 1935, a situace německých Židů se začala měnit. U nás ale pokračoval život jako dřív, bez větších zvratů.

O peníze jsme nouzi neměli. Tatínek založil malou výrobnu na zpracování husích produktů. olej byl v té době nedostatkový, a tak každá domácnost potřebovala na svícení a vaření husí sádlo. Také se tam připravovala husí játra, považovaná za vybranou lahůdku, a husí stehna se udila ve speciální udírně. Část husího sádla jsme si nechali pro osobní spotřebu, část byla na prodej a skladovali jsme ho ve venkovní komoře. Lednice jsme nepotřebovali, venku bylo chladno dost.

Hebrejská školka, kam jsem chodil do svých šesti let. Sedím vlevo

dole, s bílým límečkem

Obě výrobny se spojily a tatínek začal pracovat v nové továrně, která záhy začala prosperovat.

Muj dědeček Zeev Blubstein před válkou

Table of Contents

Šťastné dětství