Sabina Voty

Kdyby na tu party nešla, mohlo být všechno jinak.

1. kapitola

2014 jaro/léto

„Nepůjdem už domů?“

„Vždyť jsme sotva přišly,“ popadne mě za ruku a začne okolo mě tančit. Svíjí se v trhavých pohybech a je jí úplně jedno, že se na ni všichni dívaj. Směje se a já se musím taky usmát. Původně se mi sem nechtělo, všude jsou holky s rozšířenýma zorničkama a rozhalenýma kozama. S jednou kozou jsem sem přišla i já, akorát že je to moje nejlepší kámoška, právě se o mě tře jako ryba a nahlas vyzpěvuje: „Céčka, sbírá céčka…“ Richardova oslava není úplně akce, na kterou bych normálně šla, ještě když za mnou přišel s tím svým úlisným výrazem a řekl mi: „Ty mi žádnej dárek nosit nemusíš, hlavně když přineseš sebe, bejby.“ Ale podle Verči nemůžu pořád dřepět doma a číst si o mezenchymálních nádorech. Asi má pravdu.

„Tak dáme panáky?“ zařve mi Verča do ucha.

„To je otázka?“ stejně vím, že mě odtáhne k nejbližší flašce.

„Řečnická,“ zazubí se a už mě vleče do kuchyně. „Tequila, rumík nebo vodečka?“

Chci odpovědět, ale to už si Verča olizuje ruku a je mi to jasný. Olíznu si ji taky a čekám, až mi ji zasype solí.

„Tak na nás!“ zahuláká. Slíznem sůl, kopnem do sebe panáka a nakonec se zakousnem do citronu.

„Hele, něco kyselejšího než ty.“ Otočím se, ale i bez toho vím, že ten hlas patří Richardovi. Věnuju mu úšklebek, to jediný, co ode mě dostane k narozeninám, a chci se s Verčou protáhnout zpátky do obýváku.

„To nevíš, že s oslavencem si musíš dát panáka?“ zatarasí mi Richard cestu. Vím, že když odmítnu, bude mě kvůli tomu celej večer otravovat. Šáhnu teda znova po tequile. Nasypu si sůl na ruku, Verče taky, a čekám, až ji nastaví Richard. Ten na mě ale jenom zírá. Pak se ke mně natáhne, odhrne mi vlasy a olízne mi krk.

„Co děláš?“ vyjedu na něj.

„Takhle se správně pije tequila,“ ušklíbne se. Čeká, co udělám.

Zvednu panáka a vychrstnu mu ho do ksichtu. „Tak na zdraví!“ odcházím zpátky do obýváku, Verča se směje a pospíchá za mnou. K Richardovi hned běží nějaká kozička a utírá mu triko. Cítím, že jeho pohled je přišpendlený ale jenom na mně. Nebo spíš na mém zadku.

„Na usmířenou?“ přisedne si ke mně Richard na gauč. „A na mě, že jo,“ zasměje se a podává mi panákovku.

„Co to je?“ Podívám se do ní.

„Mňamka,“ ťukne si se mnou a už si to klopí do pusy. Spolknu teda svoje naštvání a i tu „mňamku“. To už ho ale za ruku táhne nějaká bruneta a piští: „Ríšo, pojď si s náma dát bodyshot!“ Ríša samozřejmě jde. Ještě na mě mrkne a s tím svým flekatým trikem odchází.

„Ty vole, jsem snad vypotila i kozy!“ plácne sebou na gauč Verča.

„Tak pojď vypotit i ten zadek,“ zasměju se a jdem zase na „parket“. Nebo spíš na koberec uprostřed obýváku. Střihnem si tango, čaču i ptačí tanec, i když pro ostatní to možná vypadá jinak.

„Ať tady někdo pustí Amadea od Falca!“ zařvu jí přímo do ucha.

„Ty jsi fakt vykopávka, Nelo,“ zasměje se mi a dál se kroutí do hudby.

„Nevím, kdo tady zpíval Céčka!“

„To bys musela ale za Ríšou, ať ti to tam pustí,“ zaculí se Verča. Ohlédnu se směrem k Ríšově šmouze, zahalené do parfému koziček. Vydám se jeho směrem.

„Jdeš si pro taneček?“ zazubí se na mě a hned mě touha po Amadeovi přejde. Protočím oči nad jeho sebejistým postojem a chci se vydat zpátky za Verčou.

Chytí mě ale za ruku: „No tak, Nelo, vždyť mám narozeniny!“

Kouknu se na jeho velkou dlaň, která mě drží za tu mou. Co by za to všechny ty kozičky daly, přesto je mi Richard odpornej. To už mě chytí druhou rukou za pas a bere na „taneční parket“.

„Pusťte tam Amadea,“ houkne na svoje kámoše a asi si myslí, že mě tím ohromil. Nese se jako hrdý páv, který se chlubí svým peřím. Sjíždí po mém těle rukou níž, ale vrátím mu ji zpátky nahoru. Škodolibě se na mě usměje a já se z jeho pohledu snažím něco vyčíst. Zírám mu do očí, ale vidím v nich jen opar alkoholu. Najednou se mi zvedne žaludek a já poznám, že musím rychle do koupelny. Že by chemická reakce na Richarda? řeknu si v duchu, ale to už mě zaměstnávají myšlenky, jak se mu vyškubnout, aby se neurazil. Naštěstí písnička zrovna skončila, a tak toho využiju a odcházím. Obsah žaludku ale vyklopím ještě před záchodem a najednou se začnu utápět v temnotě. To jsem tolik pila? Nohy se mi zamotávají jako klubka nití, co pohodíte do skříňky, a nedokážu vstát. Vysvobodí mě dvě velké ruce, které mě zvedají nad hladinu.

„Richarde,“ řeknu rukám, které mě nesou do pokoje. Asi jdu spát. Ty ruce mě ale začnou svlíkat. „Nemám tady pyžamo,“ řeknu jim, ale ony se dál snaží dostat přes moje silonky.

„Přestaň,“ vydám ze sebe.

Přirazí mi hlavu ke zdi a funí mi do ucha: „Konečně budeš moje, bejby,“ ucítím bolest v klíně. „Nejlepší dáreček,“ natlačí se na mě. Jednou rukou mě drží za vlasy a druhou mi svírá ruce. Snažím se dostat z jeho sevření, místo toho mi ale hlavu znovu přirazí o zeď. Chtěla bych utéct, chtěla bych křičet, ale nedokážu nic. Doufám, že někdo vejde do pokoje, že někdo otevře dveře, že mi někdo pomůže.

„Pomoc,“ snažím se zakřičet, ale vyjde ze mě jen slabý povzdech.

„No vidíš, že se ti to líbí,“ jeho jazyk se na mě přilepí jako pijavice a vysává ze mě život. Už nemám sílu bojovat, opouští mě moje mysl i tělo. Oboje si vzal predátor. Divoká šelma, která mě cupuje na malé kousíčky. Zatahá mě za vlasy a shodí na zem. Skončím před ním na kolenou, jako každá holka. Stiskne mě pod krkem a zvedne mi hlavu. Vidím ten jeho odporný výraz. Chce, abych ho viděla, chce, abych věděla, že mě konečně pokořil. Napadne mě, že je konec, ale v to doufám marně. Celé se to několikrát opakuje, jako by si někdo přehrával blbej film stále dokola. Trvá to věčnost.

„Pomoc!“ zakřičím z posledních sil. To už mě ale přiškrtí mohutná dlaň a přes tu hudbu mě stejně nemohl nikdo slyšet. Snažím se zaposlouchat do písniček, snažím se to nevnímat. Prosím svou paměť, své tělo, aby to rychle vytěsnily. Aby si to nepamatovaly. Aby tohle byla pouze ta nejhorší noční můra. Ale není. Nakonec si poklopec zapne a nechává mě v temném pokoji o samotě. Hřeje mě studená podlaha, po obličeji mi stéká make-up a po stehnech jeho sperma.

Otevřu oči a před obličejem se mi zjeví Richardův zpocený ksicht a smrad jeho potu mi vleze do nosu. Zvedne se mi žaludek, ale cítím, jak je prázdný, a tak ze mě vyjde jen zvuk, jako kdyby se dávila kočka. Kéž by i moje hlava byla stejně prázdná jako moje břicho. Zamžourám očima a místo Richarda je přede mnou máma. Pousměje se na mě, ale rázem přejde do ostrého útoku a máchá po pokoji rukama. Kde to vlastně jsem? Rozhlížím se po místnosti natřené na bílo. Nemocnice. V hlavě slyším pípání, ale skoro to přehluší Richardovo funění, které se usídlilo v mém mozku. Máma rázuje po pokoji a já cítím, že je naštvaná. Sáhnu si do vlasů a vyndám si z nich zaschlý kus zvratků.

„To tomu sráčovi, který tohle zavinil, nemůže jen tak projít!“ zaburácí máma. Ví to. Ne, neví. Jak by to mohla vědět? Ozve se zase moje břicho, ale vyzvracím jen první větu, co mě napadne: „Nic si nepamatuju,“ lžu, i když vzpomínku na včerejší noc mám v hlavě zadřenou jako třísku. Podrbu se na hlavě a vypadne ze mě další kus zvratků. Máma ale vidí lež v mých očích. Je jako irský setr, který vyčmuchá i toho nejzahrabanějšího hraboše a stejně tak každou lež. Cítí ji na míli daleko, až mám pocit, že musí cítit i Richardův pot.

„Mami, jsem unavená, vyřešíme to pozdějc,“ řeknu, když se začne zmiňovat o policii. Bojím se zavřít oči, ale mužů v černých uniformách, co by vpadli do nemocničního pokoje, se bojím daleko víc.

Nejvíc času trávím s bráchou. Uklidňuje mě jeho přítomnost a taky to, že se neptá. Dalo mi práci přesvědčit mámu, že na policii nepůjdu.

„Asi jsem se moc opila,“ tvrdila jsem jí, když se mě ptala, co se stalo.

„Ale nekecej, co ty modřiny? Kdo ti to udělal, Nelo?“ křičela zlostně.

„Asi jsem po cestě domů spadla,“ schovala jsem si dlaně do rukávů.

„A pamatuješ si vůbec, jak ses domů dostala?! Pamatuješ si, jak jsme tě s tátou sprchovali, aby ses probrala?“ zlomil se jí hlas, i když se snažila zůstat drsná. „Tohle nejsi ty, Nelo, nehodil ti někdo něco do pití?“

„Možná,“ odpověděla jsem a vzpomněla si na „mňamku“. „Stejně by se to neprokázalo, že mě někdo zdrogoval. A kdo,“ vydechla jsem. „Neboj, mami, já už nikam chodit nebudu,“ řekla jsem jí. Věděla, že ze mě nic nevymámí a nebyla si jistá, jestli by ze mě něco vymámit vůbec šlo.

Martínka jsem o ničem přesvědčovat nemusela, jeho dětská hlavička by to stejně nepochopila. Přinese papíry a malujeme spolu duhy a jednorožce. Výkresy hýří všemi barvami, ale tu temnotu nepřebijí.

Otevřou se dveře do mého pokoje, a tak si rychle přitáhnu peřinu až k bradě. Stojí tam malá postavička a kouká se na mě. Snažím se utřít si rychle slzy do polštáře, ale i když je tma, stejně je vidí.

„Proč jsi smutná?“ ptá se mě brácha stojící uprostřed mého pokoje.

„To je složitý,“ odpovím mu, protože nevím, co bych měla desetiletému klukovi říct. Chvíli tam stojí jako ztracená hračka a pak si vleze ke mně do postele.

„To je dobrý, já taky někdy brečím,“ obejme mě. Pohladím ho po vlasech a dám mu pusu na čelo. Zachumlá se ke mně a já s ním usnu, jako by to byl můj plyšák. Poprvé od té noci se vyspím.

Každý den. Každý den to mám v hlavě. Nikdy to nezmizí. Vždycky ucítím jeho ruku na mém krku, tvrdou zeď, jak do ní narážím hlavou. Jeho zpocené tělo vpíjející se do tohoto mého. Jako kdyby se to dělo celé znovu. Každý den. Když zavřu oči, cítím bolest v klíně, jako kdyby někdo vzal vidličku a vrazil mi ji skrz kůži až hluboko do masa, které prožírá jako červ. Když oči otevřu, vidím jeho výraz a slyším jeho dech. Pronásleduje mě ve snech, pronásleduje mě na ulici, sedí i v mém pokoji. Směje se mi a dotýká se mě, i když ho prosím, aby odešel. Co když se takhle budu cítit celý život?

Chtěla bych si ze zápěstí vyrvat žíly, až by se ze mě vyvalila krev a mé tělo by se svalilo na zem. Chtěla bych se jimi svázat a udusit, protože vím, že nikdy nedojdu spravedlnosti, nikdy nedojdu klidu. Nikdy mi nikdo neuvěří, že mě Richard znásilnil. Neodolatelný Ríša, kterému holky k nohám padají jako shnilé švestky. Mysleli by si, že jsem jen jedna z dalších, kterou odmítl. Nebo která byla tak naivní, že si myslela, že po sexu se do ní Ríša zamiluje. Neřekla jsem to nikomu, přitom je to jediná věc, která se mi neustále honí hlavou. Nedokážu to říct ani sama sobě. Dívám se do zrcadla a snažím se vyslovit ta slova: „Byla jsem znásilněná,“ ale jen dál zírám na svůj odraz a pusa se ani nepohne. Je z ní jen vodorovná čárka, která se odnaučila mluvit, smát i jíst. Předkloním se nad záchod a vyzvracím ze sebe všechno, co jsem nesnědla. Mám pocit, jako by ze mě za chvíli měla vytéct i střeva nebo plíce, protože to je to jediné, co ve mně zůstalo. Napřímím se a cítím, jak mi od pusy stékají žaludeční šťávy. Jsem troska. Stal se ze mě pouhý přelud uvězněný v jediném okamžiku. Takhle by se měl cítit Richard.

„Jsi bulimička, že jo?“ vyplivne na mě Verča. Usrkává přitom energeťák a nespouští ze mě oči. Další otázky. S Verčou se od té party vidíme poprvé, i když už je to asi dva měsíce. Už dávno nevím, co jsem a nejsem. Tu holku, kterou Veronika viděla naposledy, už nikdy znovu neuvidí, sama vlastně nevím, kdo to na mě každé ráno zírá ze zrcadla. Bulimička to ale není.

„Mně to přece můžeš říct,“ řekne Verča klidně.

Jí to říct můžu. Jí to říct musím. Jakmile se zmíní o Richardovi, musí to ven, stejně jako zvratky, a i když se mě ptala na něco jiného, vychrlím na ni pravdu o tom kreténovi, kterému říká Ríša. Zůstane na mě koukat. Určitě si myslí, že si vymýšlím, a teď se mi vysměje. Místo toho mě ale obejme.

„Tak proto jsi nechodila do školy,“ řekne polohlasem, asi spíš sama pro sebe, jako by jí zapadl dílek do skládačky.

Trochu se mi uleví, že jsem se konečně někomu svěřila. Už v tom nejsem sama, a i když jsem tolikrát hloubala nad tím, proč mě Verča na té oslavě nehledala nebo mi nenapsala další den, vím, že za nic z toho nemůže.

„Proč jsi mi to neřekla dřív? Muselo ti bejt hrozně,“ třese se jí hlas a mně se třese celé tělo. Opřu se do jejího náručí a na chvíli zavřu oči. Jsme zase ty malé holky, co běhaly po venku a hrály si na detektivy. Jak ale vyřešíme tohle, to nevím.

Bliju z vrchu Stezky korunami stromů a Verča se směje tak, že se snad začne dávit taky. Krásná příroda, vysoké stromy a jelen v říji. Až na to, že to není jelen, ale já. Ani jí to nemůžu mít za zlé. Utřu si pusu do toaleťáku, který nosím neustále v kabelce, a musím se zasmát taky. Malý chlapeček, který odmítá pokračovat dál po stezce, protože ho vystrašila „ta paní, co blinká“, a nechce „taky blinkat“, utíká zpátky dolů.

Sešup ze Stezky do lékárny a pak na záchod je rychlejší než můj trávicí systém. Sedím v kabince a v ruce svírám těhotenský test. Na tenhle okamžik jsem nechtěla ani pomyslet, natož si takovou variantu vůbec připustit, proto jsem ho co nejvíc oddalovala, i když jsem od té noci neměla ani jednou menstruaci. Veronika mě ale přesvědčila a teď na mě čeká, až vylezu s počůraným testem. Naposledy se zhluboka nadechnu a celá se třesu nervozitou. Tenhle výlet měl být útěkem od reality, a ne přímým střetnutím se skutečností. Cítím se, jako by se na mě řítil vlak a já mu nemohla uhnout. Vylezu z kabinky a test položím na umyvadlo. Čekání se zdá nekonečné a mě napadne, že je test třeba nefunkční. Že já jsem nefunkční, neplodná, Richard je nefunkční… a na okamžik se snad i zaraduju. Na tyčince se ale začne objevovat čárka, a tak na ni přilepím pohled. Srdce mám až v žaludku a jako bych ho až tam slyšela bít. Druhá. Je tam i druhá. S Verčou na test nepřestáváme zírat, jako by snad šla nějakou vyšší mocí ta druhá mrcha odstranit. Nejde to. Pořád tam je. V hlavě se mi vynořují obrázky mě s velikánským břichem, jak mi praskla voda a z vagíny se mi dere obrovská hlava dítěte. Roztrhne mě vejpůl, ale místo dítěte vyleze červ. Po nohou mi stéká krev, stejně jako mi tam stékalo Richardovo sperma.

„Tak to je průser,“ na víc se nezmůžu. Verča mě ujišťuje, že tu se mnou bude, ať se rozhodnu jakkoliv, a když tak mi to sama pomůže vyšťourat ramínkem, snaží se zažertovat, ale teď nám do smíchu není ani jedné.

Celé dny ležím v posteli a svoje rozpoložení jsem svedla na střevní chřipku. Když studujete medicínu, má to jistou výhodu – lidi vám takovéhle výmysly jednoduše spolknou, protože vy tomu přece rozumíte. Teď ale nerozumím ničemu. Nerozumím tomu, proč se něco takového muselo stát zrovna mně. To snad ta slavná karma neexistuje?

Představuju si samu sebe v roli zárodku. Kdyby se mnou šla máma na potrat, nebyla bych tu. Ale vadilo by mi to? Teď rozhodně ne. Teď bych si přála, aby mě někdo vycucl z tohohle světa a vyplivl pryč. Navíc zárodek o ničem ani neví. Zato já vím, že ho nechci. Nechci ho v sobě, stejně jako jsem v sobě nechtěla Richarda.

Lítá po čekárně jako zběsilý čertík z krabičky a zlostí se jí krčí obličej. V jednu chvíli utěšující máma, v druhé naprostý maniak. Celá se třese a rázuje po místnosti sem a tam. Je jako postavička z nějakého starého animáku. Rychlým pohybem popadne židli a mrští s ní o zeď. Nevím, jestli se smát, nebo brečet, ale takovouhle reakci na moje těhotenství bych určitě nečekala. Můžu si myslet, že o tom máma už dávno věděla, a tohle je její majstrštyk, který si pro mě připravila, aby mě přivedla na jiné myšlenky. Docela se jí to daří, protože se mi v hlavě začnou vynořovat obrázky, jak se máma rve s doktorem, sváže ho do kozelce a buší do něj pěstmi, jako by snad on mohl za to, že mám v břiše červa. Když se otevřou dveře ordinace a opravdu z nich vyjde doktor i se sestrou, bojím se, aby se mé představy nestaly skutečností, a tak běsnící mámu s omluvným výrazem odtáhnu ven.

Cestou domů pevně svírá řadicí páku a nejspíš si představuje, že je to Richardův krk. Už to nešlo jinak, máma by dalším pohádkám neuvěřila. Řítíme se po silnici a naše auto nepohání benzín, ale pomsta. Když zastavíme před domem, podám jí žádanku od doktora. Žádanku na potrat.

„Půjdu tam s tebou,“ řekne a neodlepí oči od papíru.

„Ale neházej tam zas židlema,“ pousměju se a stisknu jí ruku. Povolí sevření z Richardova krku a žádanku mi vrátí.

„Co řeknem tátovi?“ zeptá se.

„A musíme mu něco říkat? Vždyť o ničem neví, tak u toho může zůstat,“ odpovím jí.

„Nelo,“ řekne tónem, kterým mě vždy poučuje. Najednou mám pocit, jako bych byla malé dítě a máma mi vysvětlovala, jak přejít silnici. Kéž by. „Musíme mu to říct. A musíme to říct na policii.“

A najednou jsem zase ta dvaadvacetiletá znásilněná holka, co má v břiše vyvíjejícího se potomka toho nagelovanýho debílka. Ani neexistuje slovo, kterým bych ho popsala, a představa, že by mělo existovat dítě, které má z půlky mou DNA a z půlky tu jeho, ve mně vyvolá dobře známý pocit. Otevřu dveře a vybliju se z auta. Nebo aspoň částečně, něco přistane mámě na koberečku.

Sedí. Sedí, mlčí a kouká. Snaží se zpracovat všechny informace. Jeho dcera je těhotná. Ale dlouho nebude, protože půjde na potrat. A na potrat půjde, protože ji ten kluk znásilnil a dítě nechce. A ten kluk se jmenuje Richard Moudrý, syn Miroslava Moudrého, toho chlapa, co se na něj směje z billboardů a bude kandidovat do Senátu. Mlčí. To táta umí nejlíp. Někdy to oceňuju, v tomhle domu hluku, ale teď bych byla vděčná za odpověď. Za obejmutí. Za to, kdyby řekl, že tohle jeho dceři nikdo dělat nebude, rozjel by se za Richardem a zabil ho. To by ale spíš udělala máma. Vidím jí na očích, jak taky čeká na tátovu reakci. Ten se však jen pomalu zvedne a jde ven. Vytáhne z květináče ukrytý balíček cigaret a zapálí si. Máma za ním v tu ránu vyběhne a začne ho peskovat.

„To ti nestačí, co se stalo Nele, ty chceš, aby měla ještě k tomu mrtvýho fotra?“ naštve se a vyrve mu cigaretu z pusy. Hodí ji na zem a vzteky po ní dupe. Cigáro už dávno zhaslo, ale máma zběsile dupe dál. Táta se radši vrátí dovnitř a svou manželku nechává venku. Sedne si zpátky ke stolu a podívá se na mě.

„Nelo, je to pravda?“ ptá se, jako by si myslel, že jsem si to snad vymyslela. Jeho vlastní dcera. Nebo že jsme se s mámou nudily a na večer si pro něj připravily dramatickou scénu. Jenom kývnu hlavou a sednu si naproti němu. Koukám se do stolu a nevím, co mám dělat. Položí mi dlaň na tu mou, a tak se na něj podívám.

„To tak nenecháme,“ řekne. Sice nevím, co to přesně znamená, ale stačí mi to. Letmé pohlazení od otce a jeho tři slova. To už ale slyšíme bouchnutí dveří a do domu se vřítí máma. Asi byla připravená křičet, ale jak nás s tátou vidí, neřekne nic. Jen si k nám přisedne a položí svou dlaň k těm našim. Teď si připadám, jako bychom byli tři mušketýři. Jeden za všechny, všichni za jednoho. Zapomněla jsem ale na čtvrtého.

„Je to pravda?“ ptá se mě brácha další den, když spolu malujeme.

„Co?“ zeptám se nechápavě.

„To, co jste si říkali včera. S mámou a tátou,“ odpoví.

„Tys nás slyšel?“ odložím štětec a přestanu malovat, Martínek dál pokračuje ve vybarvování svého mraku.

„Jo,“ špitne a svůj pohled stále upíná na obrázek.

„Ten Richard ti ublížil?“ ptá se dál a přestane taky malovat. Podívá se na mě a čeká na odpověď.

„Jo,“ řeknu jen.

Zamračí se a já vidím, jak se mu jeho malý obličej začne krabatit. „To já bych ho nakopl! To se holkám nedělá, a hlavně ne tobě!“ nepřestává se mračit a hodí štětcem na zem. Barva z něj cákne na skříňku.

„Tak na něj pošleme mámu?“ usměju se a snažím se celou situaci zlehčit.

„A já půjdu s ní,“ řekne bojovně Martínek. Můj malý mušketýr.

„Tak tady nejdřív uklidíme ten borčus, ať nemá vztek ještě táta,“ jdu pro hadr a v duchu si říkám, že jsem ráda, že Martínka mám. Sice je mladší o dvanáct let, ale někdy mám pocit, že je mi větší oporou, než jsem já jemu. Ale možná ho jenom netrápí tolik věcí. Možná ještě žije v té své dětské bublině, kde existuje Ježíšek a zázraky. A já jsem mu do ní teď udělala díru. Ne. To Richard ji udělal.

Sedím v čekárně a klepou se mi nohy. Teď bych nejradši zase já popadla židli a třískla s ní o zeď. Mám vztek. Takhle můj život vypadat neměl. Čekat u doktora, až do mě strčí kovovou lžičku a vyšťourá ze mě kus Richarda. Všechno ostatní už zmizelo a já mám pocit, jako kdyby plod byl to poslední, co čeká na odstranění. Můj mozek, játra, srdce, všechno už je pryč. Zůstala jen placenta, která chrání plod. Nejradši bych se také obalila do ochranné hmoty a jen si tak plula světem. Zavolají mé jméno. Pomalu vstanu a nohy se mi rozklepou ještě víc. Pomyslím na to, že jsem se radši měla vrhnout ze schodů, nebo říct Verče, ať mi to vyndá tím ramínkem. Snad všechno by bylo lepší než myslet na kyretu a na to, jak mi ji narvou do těla. Už jenom to slovo… kyreta. Mám pocit, jako bych šla na porážku, a mám chuť utéct. Jako splašená kráva. Najednou mi v hlavě naskakují obrázky smutné krávy, kterou skutečně vedou na porážku, a její malé telátko po ní pláče. Chytnu se za břicho a umlčím bučení i všechny myšlenky ve své hlavě. Musím to udělat.

Sice jsem byla v narkóze, ale stejně jsem měla pocit, jako kdyby do mě kyretu rvali zaživa. Když otevřu oči, je u mě zase máma. Stejně jako na samém začátku. Po tom, co můj život začal jít do sraček. Je klidná a hladí mě po vlasech. Co se jí asi tak honí hlavou? Přemýšlí nad tím, že mohla být babička? Že mi nějaký lidský tvor mohl říkat maminko? Do očí se mi derou slzy a mámin obličej se rozmaže po celé místnosti. Její dlouhé paže mě obejmou, ale to mě neuklidní. Naopak. Vrátí se mi všechny myšlenky, jak mě Richard svíral, na smutnou krávu zavřenou za kovovým plotem, na bolest, když do mě Richard pronikl, a na bolest, která mě nikdy neopustila. Tohle už nemůžu vydržet. Přijde mi, že se snad udusím. Nebo dostanu infarkt. Ale bohužel. Bohužel stále ležím na nemocničním lůžku, ale nic mi není. Nic mi vlastně není, protože za chvíli mě pustí domů a můžu si zase žít svůj život.

Rukama si držím břicho a cítím se prázdně, a přitom tak plně. Už ve mně není. Vysáli mi ho, ale vzpomínky a stále se vracející myšlenky se vysát nedají. V hlavě se mi míhají obrázky s dítětem. Jak by to mohlo vypadat. Moje dítě mě poprvé chytí za ruku, poprvé se na mě usměje, poprvé řekne máma. Máma jsem být ale nechtěla a nechci. Ale co kdyby to bylo všechno jinak? I přestože vím, že kdyby neexistuje, nemůžu se těch představ zbavit. Jsem naštvaná, že jsem musela udělat tohle rozhodnutí. Jsem naštvaná, v kalhotkách mám maxi vložku, a i přesto mi stéká krev po stehnech. Po tvářích mi tečou slzy a břichem mi projíždí ostrá bolest jako připomínka toho, že ve mně už není. Jako připomínka toho, že nic nebude tak jako dřív.

Jsem paralyzovaná bolestí, ale je to příjemnější pocit než všechny mé myšlenky. Dokážu vnímat jen bolest a překvapivě mě to uklidňuje. Někdy si představuju, jak ležím mrtvá ve vaně. Okolo mě je spousta krve, ale já už nic necítím. Už mě nesleduje, už na mě nesahá, už mi nebije srdce.

„Máme čokoládu?“ zeptám se v kuchyni, potom co jsem prohledala všechny skříňky a poličky.

„Ne,“ odpoví máma „ale můžeš si dát banán,“ dodá. Skvělý. Banán.

„Nelo, pomůžeš mi s úkolem?“ zeptá se Martínek od stolu.

„No dobře,“ asi je to lepší než jíst s mámou banán.

„Tak s jakým úkolem potřebuješ pomoct?“ zeptám se bráchy, když se prohrabává v šuplíku s oblečením. Neodpoví. Jenom se otočí a něco si schovává za zády.

„Co tam máš?“ nedá mi zvědavost. Přijde ke mně blíž a začne se culit.

„Na,“ řekne a odhalí, co schovával za zády. Čokoláda. Sbíhají se mi sliny, a tak si do pusy narvu čtvereček té zakázané mňamky.

„Díky,“ zasměju se na bráchu.

„Nechci, aby mi ji snědl táta. Nebo vyhodila máma,“ odmlčí se „ale ty si dát můžeš,“ zasměje se a taky si dá čtvereček čokolády do pusy. Pak ji zabalí a pečlivě schová zpátky do šuplíku.

„Neschováváš tam ještě něco? Třeba karamelky nebo kyselý hady?“ zeptám se ho.

„Ne, ale můžu ti je koupit,“ řekne s vážným výrazem.

„To ne, Martínku, ale jsi hodnej. Co je vůbec tvoje nejoblíbenější sladkost?“ vyzvídám, abych mu v jeho tajné skrýši mohla nechat překvapení.

„Kam jdeš?“ zeptá se máma.

„Jen se trochu projít,“ odpovím a rychle za sebou zavřu dveře. Nevím, jestli je to správné rozhodnutí. Nevím, jestli si to ještě stokrát nerozmyslím. Ale to už zabírám za kliku. Vlastně ani nevím, jestli jsem to já, nebo moje alter ego, které už má dost toho jenom ležet v posteli.

Stoupne si jako pravý gentleman a odsune mi židli. Chvíli se na něj jen koukám.

„Ještě jsme se osobně nepotkali, ale myslím, že mě znáte, já jsem Nela Šintáková.“

Jen kývne hlavou. „Musím ocenit tvou urputnost, jen tak pro někoho si čas nevyhradím, ale prý se jedná o důležitý článek do školního časopisu,“ mrkne na mě. Je mu jasné, že proto jsem nepřišla. Rukou si učísne vlasy a zatřpytí se na mě jeho drahé hodinky. Stejně jako se na mě celou dobu blýská rodinná fotka na stole. Máma, táta a synáček. Šťastná to rodinka. Koukám se na jejich úsměvy se zuby bělejšími, než jsou zdi v jeho kanceláři. To ještě neví, že je jejich synáček vevnitř shnilej. Nebo to možná ví, protože jablko nepadá daleko od stromu. Začnu pochybovat nad svým rozhodnutím navštívit Richardova otce, protože… co když je ještě shnilejší? Přemýšlím, jestli nemám z kabelky vytáhnout notes a opravdu se ho ptát na otázky pro článek do časopisu. Jaký by mohl být název? Politika v medicíně, medicína v politice? Cítím, jak mi srdce buší čím dál tím rychleji. Uvědomím si, že na mě Richardův otec kouká a asi čeká na nějakou odpověď, větu, slovo, cokoli. V puse ale najednou nemám jazyk a nedokážu nic říct. Potlačím nutkání vrazit si do pusy pěst a jazyk vytáhnout. Co když jsem ho ale spolkla? Zachvátí mě panika, že už mám jazyk dávno v žaludku a rozpouští ho žaludeční šťávy. Nejradši bych popadla nůžky, rozřízla si jimi břicho a jazyk vysvobodila ze spárů šťáv, řeckého jogurtu, míchaných vajíček, toustu a čokoládové tyčinky. Musím se uklidnit. Pomalu se nadechnu a vydechnu.

„U-kli-dni-se,“ řeknu si.

„Co prosím?“ odpoví hlas Richardova otce a já si uvědomím, že jsem to vyslovila nahlas. A tím pádem, že mám jazyk.

„Pardon,“ omluvím se, „to víte, jsem trochu nervózní,“ přiznám mu.

„Ale to být nemusíš, však jsem taky člověk jako ty,“ zasměje se a vycení na mě ty svoje blýskavý zuby.

To teda nejsi, pomyslím si a usměju se na něj svýma daleko míň blyštivýma zubama.

„Ale nemám na to celej den, tak o co jde?“ ptá se a ruce i s drahýma hodinkama položí na stůl. Mám pocit, že mě tu snad všechno oslepuje.

„Váš syn,“ začnu, „váš syn je… Richard.“

„To vím, tak nevšímavý otec nejsem, abych neznal jeho jméno,“ napije se z broušené skleničky. „Ty s ním chodíš do školy, co? Tak co zas provedl?“ uhodí kladívkem na hřebíček.

„To mi vyhrožuješ?“ zeptá se Richardův otec.

„Si myslíš, že ti někdo bude věřit? Že já ti budu věřit?“ kvičí.