Eloisa James

THE RELUCTANT COUNTESS

Copyright © Eloisa James, 2022

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-360-4

Všem ženám,

které se zamilovaly do prostopášníka,

jako je Hippolyte Charles.

(Včetně císařovny Josefíny.)

Prolog

Dům na předměstí Fontainebleau, Francie, 1807

V šestnácti letech se lady Yasmin Régnierová pyšnila odvahou. Aby ne, vždyť do společnosti vstoupila na francouzském dvoře.

Yasmin udělala pukrle před císařovnou, ignorovala úšklebky a chichotání. Oplývala sebejistotou a usmála se na každého, kdo jí pohlédl do očí. Všichni věděli, že její matka je milenka císaře Napoleona, to však Yasmin nevyvádělo z rovnováhy.

Ale teď?

Obavy, které se jí zmocnily po probuzení, když nikde neviděla svého muže a na zavolání nepřišla její komorná, se měnily v paniku. Začala se chvět, a ne pouze proto, že v domě byla zima.

Pomalu sešla po dřevěném schodišti a podle ozvěny kroků poznala, že Mon Repose, úžasný dům, kam ji její muž poté, co spolu utekli, odvedl, je prázdný. Kde je hospodyně, paní Bernardová? Kde je kuchařka, paní Recappéová? Její komorná, Desirée?

A kde je její milovaný a milující muž, Hippolyte? Pevně stiskla zábradlí. Něco se stalo, něco hrozného. I kdyby se Hippolyte nevrátil do Fontainebleau, nenechal by ji samotnou.

Se sevřeným žaludkem vkročila do salonu. Místnost byla pro dámu malá, sotva se tam vešel velký klavír, avšak Hippolyte ji ujistil, že v domě stráví jenom svatební cestu. Jejich útěk vyděsí její rodiče a královský dvůr. Brzo se přestěhují do vlastního manoir, které bude vhodné pro dceru vévody.

Nejdříve ovšem musí Hippolyte oznámit jejich sňatek. Věřila, že to zvládne. S císařovnou Josefínou měl výjimečný vztah: to by potvrdil každý.

Objala se kolem hrudi. Bez Desirée si nedokáže zavázat korzet a hrozilo, že jí ňadra co nevidět vyklouznou z výstřihu. V domě bylo čím dál chladněji.

Krb v salonu byl vyhaslý. I kdyby přinesla z kůlny dřevo, podařilo by se jí rozdělat oheň? Ráno komorná obvykle prohrábla ještě žhavé uhlíky nebo přinesla třísku zapálenou v kamnech. Zamířila do kuchyně a dotkla se studených kamen.

Podívala se z okna. Přes noc napadly asi tři palce sněhu. Nebyly v něm žádné stopy. Hippolyte a ostatní museli tedy odejít uprostřed noci. Kdesi v dáli se ozývaly zvony. Dům obklopovaly vysoké stromy tyčící se k šedé obloze.

Kde je?

S hrůzou si uvědomila, že to neví. Z domu svých rodičů utekla do Hippolytovy náruče a jeho kočáru. Celou cestu do kostelíka, kde je oddal veselý kněz, ji vášnivě líbal.

Potom se vrátili do kočáru a Hippolyte ji přivinul k sobě. Netušila, kolik času uplynulo ani jak daleko jeli. Když kočár zastavil, spalovala je touha. Hippolyte se smál a líbal ji i během představování služebnictvu.

Teď byli všichni pryč.

Připadalo jí to jako strašidelná pohádka. Možná se ve dveřích objeví skřehotavě se smějící čarodějnice.

Vzápětí zaslechla přijíždějící kočár. Tiše vykřikla a rozběhla se ke vchodovým dveřím. Hippolyte pro ni přijel. Zastavila se a vzchopila se.

Je madam Charlesová.

Hippolyte říkal, že získala novou důstojnost. Říkal…

Vtom se rozlétly dveře a dovnitř vstoupil muž, plášť lemovaný kožešinou se vzdouval a z jeho tváře byla patrná zlost a nesouhlas.

Yasmin udělala pukrle. „Votre Grâce.“

„Když jsem se oženil s tvojí matkou, věděl jsem, že je intrigante,“ vyštěkl její otec. „Dcera vévody dost šílená na to, aby se prodala za malý smaragd.“

Yasmine vřel v nitru vztek. „Nectíš ma mère!“ vyhrkla. Měla by podotknout, že její otec získal titul díky affaire její matky s Napoleonem – která začala smaragdem?

Ne.

„Když jsem se s tvojí matkou oženil, věděl jsem, co je zač,“ pokračoval duc. „Kdo by mohl říct non císaři? Bůh ví, že tvoje matka byla pouze jedna z řady žen. Od své dcery jsem očekával víc. Jsem to ale imbécile!“ Ukázal ke dveřím. „Vite! Nechci, aby se moji koně nachladili.“

„Jak jsi mě našel? Nemůžu s tebou odjet. Jsem vdaná.“

Ušklíbl se. „Jsi zneuctěna, ne vdaná. Proboha, Yasmin, copak ti nikdy nikdo neřekl, že Hippolyte Charles je zlatokop?“

Yasmin otevřela ústa. „Ne,“ hlesla.

„Je tím nechvalně proslulý.“

„Se mnou nikdo neklevetí,“ dodala Yasmin strnule. „Kvůli… maman.“

Otcovy rysy změkčil náznak soucitu. „Tvůj takzvaný choť nám přijel oznámit, že tě měl týden a že ses považovala za jeho manželku.“

Yasmin vzlykla. „Ne!“

„Ožení se s tebou, pouze pokud mu přenecháme Cassanské panství. Panství, které tvoje matka dostala od císaře, se samozřejmě nevzdáme.“

„Hippolyte mě miluje!“ vykřikla Yasmin. „To nemůže být pravda!“

Otec se zasmál. „Vyčítám tvé matce, že tě dostatečně nehlídá.“

„Co… co budu dělat?“ vzlykla.

„Pojedeš domů. Jestli jsi těhotná, donutím toho zatracence, aby si tě vzal, a během obřadu mu přitisknu dýku na záda.“

Její milovaný pohledný Hippolyte. „Ne!“

„Je to v rukou Božích. Předpokládám, že nepoužil kondom.“

Yasmin netušila, o čem otec hovoří. Po tvářích jí stékaly slzy a srdce se jí rozpadlo na tisíc kousků. Uvěřila každé Hip-

polytově lichotce a falešnému slibu. Bez něho byl svět vzduchoprázdný a temný.

Modlila se, aby čekala dítě a něco jí tak aspoň po Hippolytovi zůstalo. Když dostala periodu, opět jí to zlomilo srdce. Její břicho, kosti a srdce byly duté a prázdné. Rozbolavělé.

Každý den se ve společenských rubrikách podrobně psalo o Hippolytových skopičinách u královského dvora; se svým nádherným černým knírem a vynikajícím módním vkusem byl oblíbencem císařovny Josefíny.

Pokaždé, když na něho Yasmin myslela, spadl jí do žaludku kámen. Její falešné manželství jí udělilo velkou lekci, pokud šlo o krutost a ponížení, a ještě více se dozvídala ve chvílích, kdy výjimečně opustila dům v doprovodu své matky. Nikdo se neodvážil duchesse opovržlivě přehlížet, ale bezcitné poznámky o Yasminině ztrátě panenství, které pronášeli ostatní lidé, se nedaly přeslechnout.

Trvalo rok, než Yasmin usoudila, že není méněcenná osoba jenom proto, že ji někdo oklamal. To platilo o Hippolytovi. Ona byla pouze hloupá, že se zamilovala.

Po dvou letech se vrátila na královský dvůr. Kámen ze žaludku se přesunul do srdce a cítila, že je chráněna před dalším nebezpečím v podobě emocí, které vyvolává láska.

Během prvního večera v paláci k ní Hippolyte Charles přistoupil a políbil jí ruku. „Tak nádherný anděl by dokázal muže, jako jsem já, přimět, aby začal uvažovat o manželství,“ prohodil se samolibým úsměvem.

Posměšně se zasmála a věděla, že je ostatní fascinovaně poslouchají. „Dovolte andělovi, monsieur, aby vás ujistil, že nebesa se patrně nestanou vaším konečným domovem.“

1. kapitola

O devět let později

26, Clarges Street

Ples u lorda Wilbrahama Boodla

23. března 1816

Déle než deset let Giles Renwick, hrabě z Lilfordu, s nelibostí sledoval, jak jeho známí podléhají chlípnému nutkání, které způsobuje v jejich životě zmatek, ne-li pohromu. V dvaatřiceti letech byl hrdý na to, že žije stejně disciplinovaně, jako spravuje své panství. Nikdy ze sebe neudělal hlupáka kvůli ženě.

Až do této chvíle.

Lady Yasmin Régnierová pro něho nebyla vhodná jako choť, jako milenka – je dáma! – ani jako přítelkyně, neboť se nesnášeli.

Přesto netrpělivě čekal na první valčík, který mu slíbila, a krev v žilách se mu rozproudila. Teď tančila lidový tanec s Edwinem Turingem. Nebyla to Shakespearova Julie, kdo přirovnal Romea k ptáčkovi s provázkem kolem nohy?

Smetánka věděla, že odmítla nejen Turingovu nabídku k sňatku, ale ještě minimálně osm dalších. Ostatní dámy poslaly odmítnuté nápadníky, aby se dvořili jiným ženám, zatímco lady Yasmin držela své ctitele prahnoucí po jejím úsměvu nebo valčíku na šňůrce. Popuzovalo ho, že k nim patří.

Bez ohledu na svoji posedlost by ji Giles nikdy nemohl požádat, aby se stala jeho hraběnkou. Šaty lady Yasmin měly příliš hluboký výstřih a navlhčené sukně obepínaly její hezká stehna. Ráda klevetila – a chichotala se. Flirtovala s každým od novorozeňat po starší muže, kteří byli jednou nohou v hrobě. Šuškalo se, že si na plesy bere lahvičku brandy, protože jí prý nechutná limonáda.

Nebyla důstojná ani zdvořilá a vzhledem k tomu, že vyrůstala ve Francii, ani Britka. Nemluvě o tom, že její matka byla jednou z Napoleonových milenek, což se Yasmin nesnažila utajit.

Jeden z jejích nejpošetilejších nápadníků jí napsal sonet o tom, že její vlasy mají barvu prvosenky jarní a její oči jsou fialové jako soumrak. Podle Gilese na její kráse nezáleželo, ačkoli její hluboký výstřih oceňoval stejně jako ostatní muži. Zaujal ho její smích, líbilo se mu, jak svobodně sdílí radost.

Přesto požádat ji o ruku bylo nemyslitelné.

Dovolil si zatančit si s ní jednou za večer, vždy první valčík. Potom se lady Yasmin vyhýbal a dvořil se slušným vhodným dámám. Říkal si, že hledá správnou hraběnku, jak vyžadovala tradice.

Když konečně ohlásili první valčík, Giles k ní přistoupil, uklonil se a políbil jí ruku. Uvolnil se a začali kroužit po tanečním parketu.

S leknutím si uvědomil, že lady Yasmin něco povídá.

Ale kdy vlastně nemluvila?

„Vaše sestra tančí s lordem Pepperem,“ řekla lady Yasmin.

„Ano?“

„Hodili by se k sobě, avšak nesmíte zapomínat na jeho zálibu v dostizích. Musí si najít nevěstu s velkým věnem.“

Jestli existovala jedna věc, kterou Giles nesnášel, byly to pomluvy. Podobné klevety zničily jeho rodinu a vedly ke smrti otce, ačkoli to lady Yasmin neví, neboť vyrůstala ve Francii.

On byl poslední člověk, jenž by někoho zavrhl na základě fám.

„Opět se na mě díváte nenávistně,“ poznamenala. „Domnívala jsem se, že si tento pohled vyhrazujete pouze pro mě, ale všimla jsem si, že o chvilku dříve jste tak hleděl na Fitze.“

Fitz – nebo ctihodný Fitzgibbon-Foley – byl otravný muž. Skutečnost, že podle knihy sázek v pánském klubu White’s byl vynikajícím kandidátem, pokud šlo o sňatek s lady Yasmin, jeho názor neovlivnilo.

„Člověka raději posuzuji podle zásluh než pomluv,“ podotkl Giles. „O lordu Pepperovi mám vysoké mínění.“ O mladším muži toho moc nevěděl, jenom si ho matně vybavoval z Etonu. Pepper se nestal členem parlamentu, a proto Gilese nezajímal.

„Jste zodpovědný za blaho své sestry,“ opáčila lady Yasmin a vznášela se na parketě. „Rozhodl jste se, že ji na společenské události budete doprovázet, místo abyste touto povinností pověřil spolehlivou gardedámu, což znamená, že takovým detailům musíte věnovat pozornost.“

Začínal pociťovat podrážděnost; to se stávalo pokaždé, když spolu konverzovali.

„Který džentlmen nenavštěvuje dostihy v Doncasteru a Ascotu?“ zeptal se Giles a zvedl obočí. „Nikdo by Pepperovo místo ve společnosti nezpochybňoval.“

Obočí lady Yasmin bylo dokonale klenuté, i když se mračila. Giles potlačil nutkání přejet po něm prstem. Prstem, jenž by sklouzl níž na zrůžovělou tvář a potom na rty.

Rty patrně zdědila po svém francouzském otci. Žádná Angličanka je neměla tak krásné, natož jejich koutky zvednuté do téměř neustálého úsměvu.

Teď se neusmívala. „Hovoříte o těch, kdo zpochybňují moje místo ve společenských kruzích?“

„Já…“

„Postavení mojí matky jako jedné z císařových nejdražších přítelkyň jí znemožňuje znovu se připojit k anglické smetánce, kdyby po tom toužila,“ přerušila ho lady Yasmin. „Ale můj dědeček, vévoda z Portbellow, mě téměř každý den ujišťuje, že Angličané netrestají své děti za hříchy rodičů. Matka mi dala jeden z Napoleonových klobouků a můj dědeček ho nasadil na hlavu kostře, kterou má v salonu. Rodinné spojení považuje za žert.“

„Jste rozhodně dáma,“ prohlásil Giles. „Chtěl jsem říct, že záliba v dostizích není důvod, abych odmítl nápadníka své sestry ještě předtím, než ji požádá o ruku.“

„Je vám tedy jedno, že vaše mladší sestra tančí s hazardním hráčem?“ otázala se. „Mně by to jedno nebylo, kdyby byla moje sestra. A měla by garde.“

„Lydie garde nechce.“

Giles ji přitáhl blíž a začal s ní kroužit po parketu. Lady Yasmin pořád mluvila a nechala se vést. „Je přirozené, že vaše sestra garde nechce.“

„Proč?“

Lady Yasmin stiskla rty. „Patrně si myslíte, že o tom nemůžu nic vědět, lorde Lilforde. Ale znám mladé ženy. Odmítání garde je důkaz, že ho vaše sestra potřebuje.“

Gilse se zamračil. „Lydie strávila tři roky v lyceu paní Brettonové, která mě ujistila, že moje sestra může sloužit jako příklad vzorného chování. Řekla, že sestra má chování dámy vrozené.“

„Ovšemže to řekla,“ zamumlala lady Yasmin a obrátila oči v sloup. „Předpokládám, že vaše sestra bydlela na internátě.“

„Ano.“

„Jelikož jste jí platil královské školné, vám paní Brettonová stěží mohla povědět pravdu. A doufá, že časem svěříte do její péče své dcery.“

Giles se zamračil. „Jakou pravdu máte na mysli? Další pomluvy?“

„Bože chraň. Svůj názor jste dal jasně najevo,“ pravila Yasmin a letmo pohlédla na orchestr. „Valčík co nevidět skončí.“

Giles podplatil vedoucího orchestru, aby valčík prodloužili, a poznámku ignoroval. Provedl několik dalších otáček, při nichž se jejich stehna letmo dotkla. Vnímal její jemnou vůni. V dokonalém světě by ji přitiskl ke zdi a líbal by ji, až by lady Yasmin…

Odkašlal si. „Domníváte se, že moje sestra je nevychovaná?“ Jeho hlas zněl nepřátelsky.

„Nenaznačuji, že lady Lydie je prostopášná. Sotva opustila školní lavice. Jenom vám říkám, že veškerou pozornost soustředí na mladé muže. Kde je teď?“

„Tančí s…“

„Už ne.“

2. kapitola

V pětadvaceti letech se Yasmin považovala za odbornici na živočišný druh nazývaný džentlmeni. Stejně jako hejno slepic často kvokali jednohlasně. Jako stádo krav bylo možné zařadit je do kategorií podle plemena nebo národnosti. A jako skupina medvědů mohli být nebezpeční.

Medvěda byste nikdy neměli podceňovat – ani džentlmena.

Například muž její nejlepší přítelkyně Cleo, Jake Astor Addison. Když se podíval na Cleo, jeho výraz byl absurdně láskyplný. Svými pocity se netajil. Pocházel z Ameriky, což byla země, která produkovala stáda neotesaných džentlmenů. Když kráčel po londýnské ulici, lidé instinktivně ustupovali stranou.

Giles Renwick, hrabě z Lilfordu, byl kritický, upjatý a ničím nepřekvapoval. Do houfu britských aristokratů dokonale zapadal. Se svými blond vlasy a očima, jimž světlo svíček dodávalo stříbrný třpyt, byl však krásnější než průměrný anglický džentlmen. Přesto z jeho chladného pohledu vyzařovala moc a vnitřní síla.

Kvůli tomu ovšem pro ni nepředstavoval nebezpečí.

Představovala si, že pod škrobeným zevnějškem se skrývá jiný Giles: loajální a ohleduplný muž se smyslem pro humor a silnou vášní. Muž, který by miloval ženu celý svůj život. Někdy viděla touhu v jeho očích a připadala si jako kočka vyhřívající se na slunci.

Potom se marně snažila v něm takového Gilese probudit. Pokoušela se ho rozveselit, což se jí nepodařilo, a jenom ho popudila. Pokaždé, když se na ni nelibě podíval, ranilo to její city. Byla hlupačka. Za pošramocené emoce si mohla sama, neboť ho neustále popichovala.

„Lady Lydie už v tanečním sále není,“ řekla.

„Jste si jistá?“ zeptal se Giles a rozhlédl se.

Hlava lady Lydie připomínala pampelišku, takže ji nešlo přehlédnout, ale Giles ji nikde neviděl. V posledních několika týdnech si Yasmin všimla, že dívka se mnohokrát vytratila ve společnosti různých džentlmenů.

„Možná potřebovala na čerstvý vzduch,“ pravila. Věděla, že se Lydie ráda vášnivě líbá se svým nejnovějším objevem.

„Nejspíš si roztrhla lem šatů a musela odejít do pokoje pro dámy,“ řekl Giles a pohlédl jí do tváře. „Moje sestra je na to náchylná.“

„Myslela jsem, že to se jí stávalo jenom během první sezony. Minulý rok jsem byla svědkem toho, jak lady Lydie spadla ze schodů ve Vauxhallu. U jejího vstupu do společnosti jsem nebyla, avšak slyšela jsem…“

„V tom spočívá problém smetánky,“ přerušil ji Giles. „Slyšela jste o tom.“

Yasmin zvedla obočí. „Nezakopla vaše sestra o stoličku a nepšoukla si?“

„To by se mohlo přihodit každému,“ opáčil Giles s opovržlivým výrazem.

„Stalo se to. Poté co jsem se o tom doslechla, pověděla jsem lady Lydii, že obliba tučného jídla u Francouzů vedla u mnoha z nich k pšouknutí na veřejnosti, a potkalo to i mě na Napoleonově královském dvoře.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. „Předpokládám, že vás tato nepříjemná situace rozesmála,“ řekl Giles s vážným pohledem.

„Ano,“ přitakala Yasmin. Jedním z jejích oblíbených pravidel pro přežití mezi aristokracií bylo nedat za žádnou cenu najevo slabost.

„Moje sestra není tak… troufalá jako vy, lady Yasmin.“ V jeho hlasu byl patrný nesouhlas. Zřejmě se domníval, že dámy by měly padnout do mdlob, když se ztrapní pšouknutím.

„Nesnášíte pomluvy, ale já nesnáším pravidla vycházející z toho, že žádná žena by neměla vypouštět větry,“ odsekla. „Vaši sestru zostudili kvůli přirozenému výsledku trávicího procesu.“

„Pomluvy můžou zničit pověst, bez ohledu na to, o jak nevinný omyl se jedná.“

„Já vím,“ souhlasila. „Věřte mi, že jsem poznala jejich následky na vlastní kůži. Jak jsem řekla vaší sestře, člověk nemůže dopustit, aby takové nepříjemnosti nepříznivě ovlivnily jeho sebedůvěru.“

Giles pevně sevřel rty. „Netušil jsem, že se s mojí sestrou tak dobře znáte.“

Lady Yasmin se musela ze všech sil ovládnout, aby sebou netrhla.

„Dost dobře, abych jí poskytla nežádoucí radu,“ pravila. „Netvařte se tak. Nenakazím ji svými skandálními způsoby. Vaše sestra je slušná, ale žádná mladá dáma nechce slyšet doporučení od staré panny.“

„Cože?“

Vyznělo to, jako by mu představa, že je Yasmin stará panna připadala absurdní, avšak nebyla natolik pošetilá, aby to považovala za lichotku. „Rozdíl mezi sedmnácti a čtyřiadvaceti je nepřekonatelný. Nejsem ani příbuzná. A lady Lydie si mě neoblíbila, z čehož byste měl mít radost.“

Giles svraštil čelo. „Nemám z toho radost. Proč to říkáte?“

„Protože ani vy mě nemáte rád,“ odpověděla Yasmin netrpělivě. „Proboha, nemůžeme být pravdomluvní? Jeden o druhém máme nízké mínění. Byl byste šťastný, kdyby skandálně oblečená a lehkovážná dáma jako já nepřicházela s vaší nevinnou sestrou vůbec do styku, i když mi jde o její nejlepší zájmy.“

„Nemám o vás nízké mínění.“

„Hloupost,“ opáčila Yasmin. „Dal jste jasně najevo, že se neoblékám ani nemluvím tak, abych byla hodna vašeho respektu.“

Než mohl něco říct, valčík skončil. „Hezký večer, lorde Lilforde,“ pravila a udělala pukrle.

Ačkoli jeho pohled byl ledově chladný, sevřel jí paži. „Lady Yasmin.“

„Co je?“ Přimhouřila oči.

„Něco mi o mojí sestře zatajujete,“ řekl.

Za jeho zády se k nim blížil jeden z jejích ctitelů chůzí připomínající štěně s příliš velkými tlapami.

Yasmin se s Lydií nepřátelila. Gilesova tvrdohlavá sestra byla na cestě zničit si pověst. Svědomí by jí nedalo, aby to dopustila. Povzdechla si. „Myslím, že ji najdete v zadní zahradě.“

„Samotnou?“ Giles pátral v její tváři, když ihned neodpověděla, a zaťal zuby. „Naznačujete, že moje sestra je venku s lordem Pepperem a bez garde. Něco tak neslušného by nikdy neudělala.“

„Jsem si jistá, že máte pravdu,“ odtušila Yasmin. Kdo byla, aby zničila jeho důvěru v sestru? „Nyní mě prosím omluvte, můj další taneční partner…“

Jeho stisk zesílil. „Ne, půjdeme se do zahrady nadýchat čerstvého vzduchu. Je vám na omdlení.“

„Není.“

„Dokážeme, že se mýlíte dříve, než byste mohla vypustit do světa další pomluvy o mojí sestře.“

Yasmin se prudce nadechla. Sevřel se jí žaludek. Jeho slova ji ranila. Nikdy by o žádné mladé dámě neklevetila.

Bez ohledu na to, jak moc si valčík s Gilesem užívala, tenhle byl jejich poslední. Tolikrát se snažila hraběte z Lilfordu zaujmout. Snažila se ho rozesmát, rozzlobit a přimět, aby ji nepovažoval přinejlepším za frivolní a přinejhorším za couru.

Svůj názor na ni nikdy nezměnil.

„O lady Lydii bych pomluvy nikdy nešířila,“ ohradila se klidným hlasem, ačkoli by to nejraději vykřikla. Jeho nezdvořilost pramenila ze strachu o mladšího sourozence, ne z přesvědčení, že Yasmin je žena, která by s radostí zničila pověst jeho sestry.

Patrně věřil, že je lstivá, avšak nechoval by se kvůli tomu neomaleně. I když ji neměl rád, vždy ji požádal o tanec. Slušnost mu byla vlastní.

„Nechtěl jsem naznačit, že byste záměrně šířila pomluvy,“ podotkl.

„Nenaznačil jste to, nýbrž prohlásil.“ Neexistoval důvod, aby s ním trávila více času. Avšak fascinace Gilesem zvítězila. „Dobře. Půjdu s vámi do zahrady.“

Teď už by se Lydie měla vracet dovnitř. V posledních několika týdnech postřehla Yasmin dvě důležité věci: dívka vždy opustila taneční sál, když Yasmin tančila s jejím bratrem – a dbala na to, aby byla zpátky těsně předtím, než začal další tanec.

Vtom se u nich objevil Algernon Dunlap a Yasmin zavrtěla hlavou. „Zatančíme si později, mon chèr. Hrabě souhlasil, že mě doprovodí do zahrady, abych se krátce zchladila.“

„Doprovodím vás já, lady Yasmin,“ vyhrkl Algernon dychtivě. Nabídl jí rámě.

Giles se na něho podíval a mužova ruka poklesla.

„Bohužel nemůžu jít s vámi do zahrady, pane Dunlape,“ pravila Yasmin a ztišila hlas. „Co by si vaše matka myslela, kdybych vás přivedla do kompromitující situace, třebaže nechtěně?“

„Ale…“

„Jak všichni vědí, lord Lilford a já se nemáme rádi, a proto má ode mě dovoleno dělat mi společnost, když potřebuji na čerstvý vzduch.“

Čekala, jestli Giles něco namítne proti popisu jejich vztahu. Jeho výraz však zůstal stejný. Vlastně ji to nepřekvapilo.

Usmála se na Algernona. „Mohl byste mě svést k indiskrétnosti.“ Naklonil se k ní a vypadal jako socha padající k zemi.

„Lady Yasmin,“ řekl Giles hlasem podbarveným netrpělivostí. Jeho oči měly odstín mořské zeleně. Dalším důkazem její hlouposti bylo časté přemýšlení o barvě Gilesových očí.

Minulou sezonu, kdy se dvořil její přítelkyni Cleo, byly stříbřitě šedé. Poté, co se Cleo provdala za Jaka, se změnily v tmavě šedé. Tuto sezonu potemněly na ledově zelenou. Nikdy nepotkala nikoho, jehož barva očí by se takhle výrazně měnila.

Když ji Giles vedl do velkého salonu, zahlédla Cleo a zavlnila obočím. „Večeře,“ vyslovila Yasmin nehlasně. Cleo s úsměvem přikývla.

Dveře na opačném konci salonu, jimiž se vcházelo do zahrady, byly pootevřené. Venku stálo několik párů, v dohledu bystrozrakých gardedam.

„Lydie ani Pepper tady nejsou,“ řekl Giles, jakmile se ocitli u dveří. Úlevně.

„Předpokládám, že si utrhla kanýr,“ prohodila Yasmin. „Lorde Lilforde, nyní mě prosím omluvte. V protějším rohu jsou moji přátele, půjdu za nimi.“

„Ne.“

Yasmin zamrkala.

Giles přimhouřil oči.

„Mrzí mě, že jsem zmínila, že vaše sestra není v tanečním sále,“ pokračovala. „Ven nemusíme chodit.“

To by vedlo k tomu, že by si o nich všichni povídali, což by hraběti jistě vadilo. A schylovalo se k dešti. Navlhčila si sukni, ale mokrý živůtek by byl příliš. Měla krátký korzet a bujné poprsí.

„Jestli je Lydie v zahradě s lordem Pepperem, musím to vědět.“ Gilesův hlas zněl tak hrozivě, že Yasmin vyslala modlitbu k patronce nezbedných mladých dam. Hrabě nepotřeboval vidět svoji sestru, jak se muchluje s mužem; po dnešním večeru na ni určitě bude bedlivěji dohlížet.

Lydie využívala valčíků, které její bratr tančil s Yasmin, k tajným dostaveníčkům se svými ctiteli. Yasmin však už nehodlala s Gilesem nikdy tančit.

Problém je vyřešen.

3. kapitola

Giles Renwick byl zvyklý, že vždy dosáhne svého, což mělo neblahý vliv na jeho povahu. Naštěstí Yasmin nechtěla hraběte z Lilfordu zkrotit. Jeho matka ho měla naučit slušnému chování už dávno, a jelikož se jí to nepodařilo…, bylo příliš pozdě.

Jestli si to bude neustále opakovat, brzo tomu uvěří.

Byl by diktátorský, svéhlavý manžel, nemluvě o tom, že kdyby ona, Yasmin, čekala u oltáře, pravděpodobně by se neukázal.

Zhluboka se nadechla, nechala ho, aby ji odvedl na terasu, a ignorovala zvědavé pohledy, které cítila v zádech.

„Lydii nevidím,“ řekl Giles.

Yasmin stále hleděla před sebe. „Patrně jsem se zmýlila.“

Giles se zamračil.

„Často se mýlím,“ dodala.

Vrásky na jeho čele se prohloubily, ale mlčel.

„Vrátíme se dovnitř? Myslím, že každou chvíli začne pršet.“ Yasmin pootočila hlavu vpravo. Stála tam matka jejího tanečního partnera Algernona s přítelkyní a obě na ni zíraly. Usmála se, zvedla ruku a lady Dunlapová se odvrátila.

Tato situace nenastala poprvé. Ačkoli v Anglii zřejmě nebyly známé podrobnosti její skandální minulosti s Hippolytem, nezabránilo to šíření pomluv.

Nemohla za to, že Algernon Dunlap se rozhodl psát sonety o jejích očích. Kdyby byl krocan, jako první by utonul v dešťové bouři poté, co by vzhlédl k obloze*. Yasmin ho nikdy nepobízela, ale i přesto ve svém básnickém úsilí pokračoval.

* Narážka na rozšířenou pověru o hlouposti krocanů. (Pozn. překl.)

To byl jeden z důvodů proč Yasmin měla raději anglické muže než francouzské. Algernon psal poezii bez sebemenší naděje, že upoutá její pozornost, zatímco Francouzi používali lyriku ke svádění nevinných a neopatrných dívek.

Giles letmo pohlédl na ženy. Obě upíraly zrak do zahrady, jako by je nikdy nenapadla ošklivá myšlenka. „Čerstvý vzduch vám zmírní bolest hlavy, lady Yasmin,“ poznamenal a sestoupali po třech schodech na cestičku.

„Bolestí hlavy nikdy netrpím,“ opáčila. „Domnívala jsem se, že je mi na omdlení. Děláte ze mě chudinku.“

„Nejste chudinka,“ prohlásil Giles.

Překvapeně se na něho podívala, avšak rozhlížel se, jestli někde nespatří Lydiin žlutý drdol.

Zahrada lorda Boodla byla ve francouzském stylu a malé travnaté obdélníkové plochy obklopovaly zdi vysoké po ramena. Před nimi kráčela dvojice – samozřejmě manželská – a napravo vedla cestička, která se ztrácela mezi kamennými stěnami. Právě tam by lord Pepper vzal Lydii.

Yasmin se snažila vymyslet téma rozhovoru. Kdyby Lydie zaslechla svého bratra, určitě by se vrátila do domu. „Velice obdivuji zahrady u britských domů,“ pravila.

Giles se na ni podíval. „Takže?“

„Mělo mě napadnout, že lord Boodle obdivuje vše francouzské.“

„Proč?“

„Svoji dceru pojmenoval Blanche.“

„A?“

Yasmin ztišila hlas. „Blanche Boodlová! Jistě zoufale touží uzavřít sňatek a změnit si příjmení.“

Gilesovi zacukal koutek úst, jako by se chtěl usmát. „Zajímavý postřeh. Je nejbližší přítelkyní mojí sestry a minulé léto strávila u nás. Slečna Boodlová byla zklamaná, když si během své první sezony nenašla ženicha a nevdala se.“ Odkašlal si. „Dnes večer jsem ji viděl tančit s Geraldem Boylem.“

„Proč se občas neusmíváte?“ zeptala se Yasmin. „Jsou všechna hrabata přísná, nebo jste výjimka? Blanche Boylová by bylo příšerné, ale Blanche Booblová by bylo ještě horší!“

„Není to skutečné příjmení,“ řekl Giles.

„Je. Onehdy jsem potkala pana Boobla, je členem Společnosti hokynářů, a lord Boodle má větší ambice, pokud jde o jeho dceru.“

„Potkala jste hokynáře?“

„Ano. Chtěla jsem si koupit jahody, a tak jsem šla do Covent Garden. Je to jedno z mých oblíbených míst v Londýně,“ odpověděla.

Giles svraštil čelo.

„Toto tržiště jste navštívil, že?“

„Ne. Doufám, že jste tam nešla sama.“

„Proboha, je to tržiště, ne chudinská čtvrť! Nejhorší, co by se mohlo stát, je, že by mě okradl kapesní zloděj. Vždy se mnou chodí sluha a nemusím se tedy obávat, že mi někdo uřízne kabelku. Tržiště považuji za jedno z nejkouzelnějších míst v Londýně. Musíte tam zajít.“

Málem se nabídla, že ho do Covent Garden doprovodí. Ale jelikož Giles by si s ní nezatančil valčík více než jednou, jistě by nechtěl být viděn na tržišti, které považuje za tolik pod svoji úroveň, že by patrně nikdy nevystoupil z kočáru, aby si ho prošel.

Hrabě se odvrátil a nakoukl za zeď, jako by se tam mohla Lydie skrývat. U každého travnatého obdélníku byly dvě řady kamenných sloupků, jejichž horní části zdobily mramorové ananasy. Yasmin připadaly legrační.

Otočil se k ní. „Proč se smějete?“

„Ty příšerné sloupky,“ odvětila.

Baňaté ananasy vyčnívaly těsně nad zahradní zdí. Kdyby se někdo podíval přes stěnu a spatřil sloupky…

Z úst mu unikl bzučivý zvuk a v koutcích mu zacukalo.

„Na ten pohled nelze zapomenout,“ řekla Yasmin. „I kdybyste si to přál sebevíc. Vyvolává pochybnosti o vkusu našeho hostitele, nemyslíte?“

„Vkusu jeho dědečka. Vyleštit kamenné ananasy dohladka muselo zabrat spoustu času.“

„Představte si je, když byly nové. Většina z nich ztratila ozdobné listy na horní části, ale ten, co je nejblíže u zdi…“

„In medias res.“

„Moje vzdělání není dostačující, pokud jde o latinu,“ pravila Yasmin. „Co to znamená?“

„Uprostřed,“ odpověděl Giles a změnil téma. „Půjdeme dál? Byla jste si jistá, že moje sestra šla do zahrady s lordem Pepperem. Měli bychom pokračovat až na konec této cesty.“

„Ne, pokud nechcete, aby si o nás všichni v tanečním sále šuškali.“ Všimla si, že sebou instinktivně cukl. Instinktivně. Musel ji opravdu nesnášet, když takhle zareagoval.

To by stačilo. Později by měla popřemýšlet o tom, proč pokaždé tančí valčík s mužem, který ji nemá rád. Dokonce jí pohrdá.

Koneckonců na tuto sezonu má plány: hodlá si najít ženicha.

Laskavého a okouzlujícího Angličana, nejlépe tak čtyřicetiletého. Muže, který jí bude projevovat úctu, dá jí děti a nebude od něho slyšet falešné sliby. Velkorysého muže, jemuž se bude moci svěřit se svojí skandální minulostí, a on ji neodsoudí, nýbrž pochopí.

„Ochlazuje se,“ poznamenala a otočila se. „Mám na sobě méně vrstev než vy a můj další taneční partner mě už jistě hledá.“

Začal si svlékat plášť.

Yasmin zvedla ruku. „Ne…“

Změnila názor, jakmile spatřila jeho široká ramena. Látka košile byla tak jemná, že viděla obrysy jeho svalnaté hrudi. „Vlastně je mi zima.“

Měl svalnatá také ramena. Většina jejich nápadníků byla štíhlá. Dokonce i Hippolyte – díky dlouhé praxi vzpomínku na něho snadno zahnala.

Giles přes ni přehodil plášť. Na rozdíl od dam – například jeho sestry –, které na hlavě nosily velký drdol, Yasmin několik pramenů splývalo přes rameno. Opatrně uvolnil pár loken, jež uvázly pod límcem.

U jiného muže by to bylo něžné gesto, avšak Gilesův pohled byl téměř zlostný. Ačkoli neexistoval rozumný důvod, aby ji tolik přitahoval, jeho chladný výraz jí připadal jako pohlazení a dotek jeho prstů ji rozechvěl.

Ticho začínalo být nepříjemné. „Bez pláště vynikají vaše přednosti,“ poznamenala. „Boxujete?“

„Ano.“

Na tvář jí dopadla dešťová kapka a Giles ji otřel. Jejich pohledy se střetly.

„Máte pravdu. Měli bychom se vrátit,“ řekl a ohlédl se k sídlu. Dámy už byly uvnitř. „I kdyby moje sestra byla natolik nerozumná, že by šla do zahrady, nesnáší nepohodlí. V tomhle počasí by nikdy venku nekoketovala.“

„Dobře,“ přitakala Yasmin. Na jeho nekompromisním výrazu bylo něco, co jí znemožňovalo, aby s ním flirtovala.

Než mohla vykročit, ucítila na ramenou jeho ruce. V očích se mu smyslně zablýsklo. Ale neodstrčila ho, když ji přivinul blíž, ani když se sklonil a jeho rty splynuly s jejími. Nenaléhal na ni a ona ústa neotevřela.

Útrobami jí projela vlna horka. Krátce se odtáhl a další cudný polibek v ní probudil touhu.

„Jste tak…“ Odmlčel se.

Yasmin si připadala jako omámená a srdce jí bušilo. Jednou věcí si byla jistá: nechtěla se takhle cítit. Polibky, které působily ženě závrať, už zažila a stále si nesla jizvy. Chtíč vedl k strašným rozhodnutím.

Hrabě se odtáhl a pustil ji. „Tohle se nemělo stát.“

Ačkoliv s ním Yasmin souhlasila, pocítila vztek. „Protože mě nemáte rád?“ vyhrkla bez rozmýšlení.

Sevřel rty do tenké linky. Mlčení bylo odpovědí.

Ranilo ji to, což bylo velice hloupé. Vždyť pravdu znala měsíce. „Nemusíte mít někoho rád, abyste po něm toužil,“ pravila. Sundala si plášť a podala mu ho.

Rychle kráčela zpátky a ignorovala Gilese po svém boku. Zápasila se studem. Jak mohla být tak pitomá?

Mnoho mužů se ji pokoušelo svést, avšak po zkušenosti s Hippolytem jí nečinilo problém odmítnout je. To byla její tajná obrana, když se na ni anglické dámy ušklíbaly: neměla se za co stydět. Jejich mužové, bratři a synové po ní možná toužili, ale ona jejich zájem nikdy neopětovala.

Tak frivolní. Tak nespoutaná. Tak pod moji úroveň.

Zamračila se.

Table of Contents

Prolog

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola