PETR ŠPANGER

STĚNY ZE SKLA

(únor – září 2001)

ISBN 978-80-88463-65-8 (pdf)

ISBN 978-80-88463-66-5 (ePub)

ISBN 978-80-88463-67-2 (mobi)

Stěny ze skla

Návštěvní chodba

ve špitále,

kde i kožené sedačky mají

rozpáraná břicha, z nichž leze

                        molitan.

Pacienti mávají rukama

v modře pruhovaných pyžamech

a nadávají,

že není vidět ven.

A šťastné děvčátko kreslí

prstem do orosených skel obrázky,

jimž rozumí jen samo.

Žlutý zimní soumrak

ti padá do ramen.

A lidé tam venku

se obrací

a dívají se raděj jinam.

Sedíš.

Ve své beznaději

říká tlustá paní druhé: „Už tady dlouho nebudu.“

A paní sebou ošívá, v zápachu lyzolu si povzdechne:

„Načichne mi rolák.“

A stěnu ze skla prostupuje

pichlavé světlo zářivek.

Daleko na obzoru lyžaři sjíždějí

zelený zářivý kopec.

Stěna ze skla nás obklopuje.

Máš chuť ji prorazit hlavou

a proniknout někam jinam,

kde budou rozkvetlé stromy,

ale vždycky najdeš jinou

stěnu ze skla

a tak pořád dál,

až po tu poslední.

Sedíš.

A sestřičky, panenky,

sem tam pobíhají

jako manekýnky

u agentury Smrt

a usmívají se

- největší lhářky a ze lží

stěny ze skla nás prostupují

a někdy zrcadlí

a dál a dál

až po tu poslední.

Sedíš.

Teplá sedačka tě kouše do zadku.

Myslíš si, že nemocní,

co bloumají kolem

a hledí na tebe

skleněnýma očima,

ti vlastně závidí,

že jsi na tom líp,

že tady můžeš sedět.

A olezlá kočka

si vlezla na mřížku, z níž fouká horký vzduch.

A stařík rozevírá kostnaté dlaně

se zbytky jídla,

které jí podstrkuje

za stěnu ze skla.

Potom procedí mezi tenkými rty,

jen potichu zašeptá k tobě a k té kočce:

„Že je krásná...“

A najednou je ticho.

Jenom křaplavý zvuk zipů bund ruší

šedivá křídla, která padají

jako sníh do lesa.

Večer.

Návštěvy končí.

A v tu chvíli je lhostejné,

kdo je na které straně stěny ze skla.

Každá věc má jiný smysl.

Jen stěna ze skla a hliníku

se zvolna proměňuje v neprostupnou zeď

středověkých hradů.

Tam dole,

tam dole na silnici se všechno žene kupředu

a troubí náklaďáky

a ustaraní tátové někam vezou auta plná dětské naděje -

                              kamsi do tmy.

A kdo může,

stojí u pásu v té továrně na sny - v té malé Kalifornii.

Na druhém konci chodby,

na hladových dveřích je nápis

tak odřený,

že téměř není vidět.

Prosvítá skrz něj slábnoucí světlo

až kamsi na dno samoty a děsu,

který zůstal někde uprostřed

té stěny ze skla a hliníku,

to slovo,

jemuž nikdo nechce rozumět, které

si každý přečte

a potom předstírá,

že je vlastně ani neviděl.

Té příšery se bojí i velké dospělé děti,

kterým se celý život říká,

že každé strašidlo

má své jméno.

To slovo,

které tam schválně napsali červenou barvou:

to je

onkologie.

Školačka

      Školačka,

která v nažehlených šatičkách

      vždy vzorně recituje

před celou třídou,

      by vlastně chtěla

toho malého ptáčka v kleci

                        oškubat

do posledního pírka

      a toho chlupatého pejska

s velkou mašlí pod krkem

      v nějakém tmavém koutě pověsit

za ocas

      hlavou dolů.

Roztomilý pavouček

      Ve chvíli,

kdy se zdálo,

      že všechna ta špína byla vymetena,

      roztomilý pavouček se spustil

      ze zapomenuté pavučiny až úplně nahoře u stropu,

      aby tě zavinul do svých lepkavých vláken

      a vysál ti i tu poslední

      kapku krve.

Jaký čas

Jaký čas nám dá naději?

V nejčernější roklině

se strach ohýbá a níží

do kořenů oblitých

vlhkým slizem.

V tom proudu světla se obejmeme.

Na koberci červených muchomůrek

oslavíme život

jako ten muž přibitý na kříži

na vrcholu kopce.

Vábení

Vždy, když se zdá, že určitě jsou zdravější krajiny pro náš nemožný život, usedneš na okraj postele beznohého kamaráda, který to v nějaké zatáčce nezvládl, a vymýšlíš básně o chlapci, jenž na sluneční dlažbě ospalého nábřeží proběhne spoustou hrdliček a ještě mu zní kolem hlavy obrácené vzhůru tlukot vzlétajících křídel.

Panák

      Děvčátko

      přihopsá odkudsi

      a hned druhé,

      má jinou sukni

      a v ruce křídu;

      už čmárá

      na zem panáka

      a skotačí; rozverně

      štěbetají

      v ospalé náladě, když

      všechny věci stojí jako nějaké

      kůly v mlze jezera

      A nad zpuchřelé omítky,

      co opadají

      do mrtvolného ticha,

      tleskne dětská dlaň.

Soulad

Je ráno,

ukládáš

drobty spánku

mezi kapesníky a řasenky.

Přibližně

ve stejnou dobu

se vracíš z kanceláře:

a už vlaješ ve větru,

běháš s tím rozmazleným jezevčíkem

a brečíš u nekonečných seriálů

na obrazovce.

Všechny své události, svá data

máš urovnaná, zřetelná,

s jasnými rysy,

pevná jako moje ruka

ve tvých vlasech.

A já v tvém životě

se ztrácím

kamsi,

- opuštěná pramice,

v mlhavém oparu

na řece

podzimu.

Copak lze žít...

      Copak

      lze žít

      a netěšit se

      na lepší chvíle,

      co přijdou:

      na černé

      taláry dětí,

      až budou na vysoké.

      Ale kapka v řece žije, tančí

      pro jedinou duhu,

      kterou vyzáří

      pod splavem.

      Hle: milenci, jež rozesmutní

      předčasný soumrak;

      hle: kluci opření o včelín,

      línější

      než hrušky, které sládnou

      pro červy.

      Hle: stříbrné odlesky světla

      na vlnkách trav,

      šedivých

      v mámivém větru

      slunečních hodin,

      než popadají

na vodu,

      než je pomelou dřevěné

lopatky mlýnků zabořených

      chlapci

s láskou

do kamení.

Nedorozumění

Po celou noc,

nakloněn k ústům

úspěšného spolužáka,

který tak dychtivě

předkládá návody

spořádané existence:

diapozitivy

dalekých cest

a kazety rodinných výletů,

jsem dál

tím cyklistou, který,

oči zavřené,

a nohy na řídítkách

se z kopce vřítí

do křižovatky

na červenou.