Roni Loren 

Ten pravý 

Originální název: The One You Can’t Forget 

Vydáno u Sourcebooks, LLC, USA 2018 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © 2018 by Roni Loren 

Originally published in the United States by Sourcebooks, LLC 

www.sourcebooks.com 

All rights reserved. 

Translation © Anna Rybníčková, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1441-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-1442-5 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Pro Possum Posse, protože psaní by bylo osamělou činností (i pro takového introverta, jako jsem já) bez skvělých přátel, jako jste vy. 

KAPITOLA PRVNÍ 

Existuje důvod, proč romantické filmy ukazují pouze začátky milostných příběhů. To je ta vzrušující část: zamilovanost, kouzlo. Na tom pocitu, že dva lidé skáčou společně do neznáma, je něco nepopiratelně lákavého. Jaký bude jejich život teď, když našli lásku svého života? Rebecca Lindtová by jim to mohla povědět. Měli zhruba třetinovou šanci, že jim štěstí vydrží, třetinovou šanci, že zůstanou manželé, ale budou z toho nešťastní, a třetinovou šanci, že skončí v místnosti s někým, jako je ona, a budou se přetahovat o to, komu zůstane sada hrnců nebo sekačka na trávu, i když ani jeden z nich nevaří ani neseká trávu.

Dnešní bitva bývalých manželů se týkala pudla, který se vyžíval v očuchávání rozkroků a který se nějakým záhadným způsobem dostal do kanceláře i na rozvodové mediační jednání. Manželka tvrdila, že pes je její oficiální citový společník (slova, která její právník vždy vyslovoval s naprosto vážnou tváří a důrazem na každou slabiku), a proto musí zůstat s ní. Rebečin klient Anthony se třásl sotva potlačovaným hněvem, když se snažil mediátorce skrze zaťaté zuby vysvětlit, že jeho žena psa vždycky nenáviděla a že pudl je jeho. Zdálo se, že Prince Chlupáče všechen ten humbuk okolo něj ani v nejmenším nezajímá. Jeho jediným cílem bylo zalézt pod stůl a vrazit svůj mokrý čumák na pozdrav do intimních partií všem účastníkům schůze. Rebecca vyslala tiché poděkování nebesům, že si dnes vzala kalhotový kostým, ani to jí však nezabránilo v tom, aby se necítila lehce zneužitá pokaždé, když se k ní pes přiblížil.

Vlhký jazyk jí olízl kotník. Rebecca se otřásla a jemně psa odstrčila, přičemž se snažila zachovat si nezúčastněný, profesionální výraz. Raul, druhý advokát, na ni však významně pozvedl obočí. Nepochybovala, že jí později řekne, že za takovou vzrušující akci dluží psovi panáka.

„Princ Chlupáč s námi žije od štěněte,“ usekávala žena ostře. „Já jsem ho pojmenovala. Chodím s ním do salónů. Když jsi v práci, je se mnou doma. Můj terapeut říká, že je součástí mého zotavování. Je to můj oficiální citový společník.“

„Citový společník,“ ušklíbl se Anthony a začal ztrácet nervy. „No tak, Daphne. Tvůj citový společník byl ten podělaný dělník, kterého jsi ojela v naší posteli!“

„Pane Amesi,“ vložila se do věci mediátorka a v jejím hlase zaznělo pedantské varování. „Oba jste si vybrali mediaci, abyste se vyhnuli soudu, ale aby tato cesta fungovala, potřebuji, abyste si svá obvinění nechali pro sebe…“

Anthony si odfrkl. „Obvinění? Není to obvinění, pokud je to pravda.“

Rebecca položila Anthonymu ruku na paži, aby ho umlčela a vyslala k němu vlastní varovný výraz, který říkal: Mám to pod kontrolou. Uklidněte se.

Anthony ztichl a Rebecca se ujala slova. „Myslím, že pan Ames chce říct, že neexistuje žádný dokument, který by Prince Chlupáče určoval jako citového společníka. Možná může být pro paní Amesovou útěchou, ale není oficiálním terapeutickým psem.“ Byl jen Daphneiným nejlepším vyjednávacím prostředkem, protože Anthony byl do té psí obludy bezhlavě zamilovaný. „Proto by při rozhodování nemělo hrát roli, komu Princ Chlupáč připadne. Pes byl adoptován Anthonyho jménem. On je ten, kdo ho venčí a bere ho k veterináři. Vzhledem k tomu, že pan Ames plánuje i nadále v domě bydlet, bude pro něj mít dostatek prostoru.“

„Cože?!“ zaječela Daphne a její klidná maska se nadobro zhroutila. „Děláš si ze mě dopr… čic srandu? Ten dům nedostaneš!“ Rebecca se usmála. Všichni se dohodli, že během mediace nebudou mluvit sprostě. Daphne byla zjevně ochotná brát stanovená pravidla trochu s rezervou, stejně jako to dělala v případě svého manželského slibu.

Mediátorka si hluboce povzdechla a zjevně si kladla otázku, proč si zvolila právě tuto kariérní dráhu. Pátky byly vždycky náročné, tenhle byl ale na nejlepší cestě k tomu stát se opravdu nesnesitelným. „Paní Amesová, všichni jsme se dohodli, že se budeme vyjadřovat slušně.“

Daphne si z toho však nic nedělala. Rty měla našpulené, jako by vycucala citron, a v modrých očích jí plál hněvivý oheň. Rozbuška připravená vybuchnout.

„Nechám si dům,“ řekl Anthony prostě. Rebecca se pro sebe usmála. A tři, dva, jedna…

Daphne vyskočila na nohy, dlaněmi bouchla o stůl a z francouzského uzlu jí vyklouzl tmavý pramen vlasů.

„Můj dům mi nevezmeš, ty nemožný kreténe. Dva roky jsem ho předělávala!“

„A ojížděla přitom pracovní sílu.“

„Pane a paní…“

„Je můj!“ Daphne plácla dlaní do stolu, až se Princ Chlupáč rozštěkal. „Spala jsem s Erikem, protože jsi mě zanedbával a nikdy jsi nebyl doma a navíc… navíc…“ Její pohled se zabodl do Anthonyho, když konečně našla svou zbraň. „Jsi byl špatný v posteli!“

Anthony se naježil, ale Rebecca ho pevněji chytila za paži a modlila se, aby tuhle ránu pod pás dokázal ustát. Když byli lidé dobře připraveni, dokázali se při mediaci nebo u soudu vypořádat s mnoha urážkami, ale naučila se, že muži zpravidla vidí rudě, když je zpochybňována jejich mužnost.

„Paní Amesová,“ napomenula ji mediátorka.

„Promiňte,“ vložila se do věci Rebecca a její tón byl naprosto klidný, což Daphne rozezlilo ještě víc. „Můžeme si dát krátkou přestávku? Ráda bych si promluvila se svým klientem mezi čtyřma očima a myslím, že všem prospěje, když si vyčistí hlavu.“

Meditátorka rezignovaně svěsila ramena a upravila si brýle. „Pět minut. Všichni se musí vrátit připraveni k slušnému jednání, jinak budeme muset mediaci ukončit a nechat tuto kauzu dojít k soudu.“

Daphne zafuněla a Raul ji uklidňoval povzbudivými slovy, když jí nabízel láhev perlivé vody. Dlouze se napila, ale pohledem stále probodávala Anthonyho. Raul kývl na Rebeccu. „Půjdeme se trochu projít a vezmeme Prince Chlupáče vyvenčit. Za pět minut jsme zpátky.“

„Díky,“ řekla Rebecca a věděla, že vzít psa ven byl jen taktický krok – chovat se, jako by pes už patřil Daphne –, Rebecca si s tím však nedělala starosti. Všechno probíhalo přesně tak, jak si naplánovala.

Jakmile se dveře do konferenční místnosti zavřely, Anthony se k ní otočil a prohrábl si své dokonale upravené hnědé vlasy. „Nejsem špatný v posteli. Ona lže.“

„Anthony.“

„Ženy si to se mnou vždycky užijí a Daphne má vždycky, však víte…“ V očích se mu objevil ublížený výraz, když nechal konec věty nevyřčený.

Rebeccou projel záchvěv soucitu, přestože její trpělivost byla obvykle malá a po ranní soudní bitvě a odpolední mediaci téměř nulová. Anthonymu z toho očividně šla hlava kolem. Byl skutečně špatný v posteli? Předstírala jeho žena rozkoš? Byl to důvod, proč ho podvedla?

Rebecca se natáhla a jemně mu stiskla rameno. „Anthony, víte, že jen plive urážky, aby vás vydráždila. Říkala jsem vám, že řekne ty nejodpornější věci, jen aby vás vyvedla z míry. Tohle je standardní taktika oslabení soupeře.“

Zamrkal. „Cože?“

„Nejjednodušší způsob, jak vyřadit chlapa ze hry, je urazit velikost jeho penisu nebo jeho dovednosti v posteli. Zdá se, že muži mají nějakou vrozenou potřebu bránit se tomuto typu urážek.“ V duchu tomu říkala „kopanec do ptáka“, ale nedokázala se přinutit, aby to řekla klientovi. „Na druhé straně muži urážejí ženu tím, že říkají, že je frigidní nebo ošklivá, že tloustne nebo stárne. Když jsou lidé zahnaní do kouta, vytáhnou klišé, která tomu druhému dozajista ublíží. Je to naprosto neoriginální taktika někoho, kdo ví, že boj prohrává. Znamená to, že my vyhráváme.“

Anthony se na ni podíval tak, jako by si z něj dělala legraci. „Vyhráváme? Přiměje svého terapeuta, aby Prince prohlásil za terapeutického psa. Má toho chlapa omotaného kolem prstu, protože za něj platí mnohem víc, než kolik stojí. Jen počkejte. Pak přijdu i o Prince.“

Hlas se mu zadrhl, odvrátil pohled a zamrkal, aby zahnal slzy, které mu při pomyšlení na ztrátu psa vhrkly do očí.

Rebecca se zamračila. Nikdy neměla domácího mazlíčka, protože její otec je považoval za nehygienické a náročné na údržbu, ale pravidelně žasla nad tím, jak jsou lidé ochotní všechno zahodit, jen aby si mohli nechat zvíře nebo nějakou sentimentální věc. Vždycky dávala přednost klientovi, který na těchto věcech tolik nelpěl. Sentimentalita činila lidi iracionálními. Klidně si vezmi auto za osmdesát tisíc dolarů, hlavně že já si budu moct nechat porcelán po mamince.

Nechápala to. Ale samozřejmě, když je vám deset a matka, kterou zbožňujete, bez varování opustí rodinu, aby si založila novou, naučíte se k ničemu moc neupínat. Rebecca se velmi brzy naučila, že člověku nic natrvalo nepatřilo.

Ale Anthony byl její klient a bez okolků jí řekl, že pes je prioritou číslo jedna. Platil Rebecce za to, aby pro něj dostala to, co chtěl, a ona toho dosáhne, protože byla ve své práci dobrá a nebyla tu od toho, aby posuzovala, jestli má očuchávač rozkroků vyšší cenu než dům za milion dolarů.

Rebecca poplácala Anthonyho po paži. „Slibuji. Jde to přesně tak, jak chceme. Pokud nemají v rukávu nějaké eso, na které jsme se nepřipravili, bude to přesně tak, jak jsme se domluvili.“

Vzhlédl. „Eso v rukávu?“

„Ano, třeba nějaká cennost, o které jste mi neřekl a která by vás mohla položit na lopatky.“ Rebecca se podívala na dveře, aby se ujistila, že jsou stále sami, a nenuceně se zvedla ze židle, naklonila se přes stůl a otevřela Raulovu složku. Přečetla vzhůru nohama úhledný rukopis. Byl tam napsaný seznam poznámek a bodů k hovoru. Většinu z nich poznala a očekávala. Dům. Penzijní spoření. Auta. Letní byt. Starožitný nábytek. Šperky. Všechny věci, které s Anthonym důkladně prošla. Ale jedna věc na konci seznamu ji zarazila.

Rychle zavřela složku a usadila se zpět na své místo. Upřeně se na Anthonyho zahleděla. „Povězte mi o té sbírce desek.“

Vykulil na ni oči. „Cože?“

„Mají to na seznamu k projednání.“

„To snad ne!“ Anthonyho tvář zaplála spravedlivým hněvem. „To jsou moje desky. Sbírám je od svých čtrnácti let.“

A sakra. „Rozšířil jste svou sbírku od doby, co jste se vzali?“

„Ano, ale…“

No výborně. „Stojí významný finanční obnos, nebo by bylo těžké je nahradit?“

Jeho tvář zbledla. „Mám originální vydání. Některé desky jsou podepsané. Některé by bylo téměř nemožné nahradit. Nemůže je mít. Ta sbírka je… Je to moje dětství.“

Rebecce se sevřel žaludek. „Pes, nebo desky, Anthony? Jestli se musíte jednoho z toho vzdát, pak čeho?“

„Mám si vybrat mezi svým psem a sbírkou, kterou jsem dával dohromady dvacet let? To je nemožné.“

„Mohli bychom to dát k soudu. Budeme mít navrch.“ Toto řešení navrhovala od začátku. Oba by vydělali víc peněz, kdyby šli k soudu a prokázali vinu. Měli důkazy. Daphne by z toho nevyšla dobře. Velké vítězství by Rebecce zvýšilo šance na to, že se stane partnerkou u firmy, a Anthonymu by nejspíš zajistilo všechno, co chtěl. Byla by to výhra pro všechny.

Anthony zavrtěl hlavou a zabořil hlavu do dlaní.

„Myslím, že už to nezvládnu protahovat. Ale můj pes, nebo moje desky?“

Rebecca potřásla hlavou a její tón byl nesmlouvavý.

„Budu se snažit získat oboje, ale pokud budu muset jednu z věcí vyškrtnout, abych získala druhou, musím vědět, kterou z nich mám obětovat.“

Než však stačil odpovědět, otevřely se dveře a všichni se vrátili dovnitř. Raul a Daphne se tvářili samolibě, když vedli psa zpátky do kanceláře. Princ Chlupáč si vlezl pod stůl a svalil se Anthonymu k nohám.

Anthony se zoufale podíval na Rebeccu. Zvedla obočí a on přikývl.

Pes vyhrává.

Mediátorka se posadila. „Dobrá, pojďme pokračovat, když teď všichni vychladli.“

Rebecca položila ruce na stůl a narovnala záda. Byl čas vsadit všechno na jedinou kartu. „Mluvila jsem se svým klientem a věřím, že jsme našli schůdný kompromis. Pan Ames dá paní Amesové psa, své staré desky, mercedes a její sbírku starožitných panenek výměnou za dům a SUV.“ Anthony se na židli napřímil a Rebecca cítila, že se třese nevěřícným hněvem nad tím, co to sakra dělá, ona mu však nevěnovala pozornost.

Daphne se komicky rozšířily oči. „Moji sbírku panenek? Ta je stejně moje.“

„Byla však nabyta během manželství.“ Rebecca zachovala profesionálně znuděný tón.

„Sbírka panenek je mimo hru,“ řekl Raul hladce.

Rebecca si udělala poznámku do bloku. „Pak je tu i sbírka desek.“

„Dobře,“ přikývla Daphne. „Vezmi si ty své zatracené desky.“

Raul se zamračil, jeho vyjednávací žeton založený na sentimentalitě oponenta mu vyklouzl mezi prsty a byl pryč.

Rebecca bojovala s úsměvem. Jedno by měli. „Dobře, paní Amesová, takže Prince Chlupáče dostanete vy a budete výhradně zodpovědná za jeho péči a účty u veterináře. Pan Ames dostane dům a vykoupí vás z vaší poloviny. Souhlasíte?“

„Ne,“ řekla Daphne a podívala se na svého právníka s výrazem, aby něco udělal. „Bez domu odsud neodejdu. Vybrala jsem každou barvu, každou dlaždici, každý kus nábytku. Je můj.“

„Mohla by ses přestěhovat k rodičům, Daph,“ řekl Anthony nenuceně a opět hrál svou roli. „Dokud si nenajdeš jiné bydlení.“

Daphne zbledla. „Radši se zabiju, než abych žila s nimi. Svůj dům neopustím.“

Anthony si podepřel bradu pěstí, jako by se připravoval shlédnout opravdu dobré divadlo.

Rebecca se snažila zachovat u Daphneina výroku vážnou tvář. Nikdy si nezvykla na to, jak snadno lidé tato dramatická slova pronášejí. Výhrůžky sebevraždou a vraždou se lidem z úst valily neustále, zejména při rozvodovém řízení. Věděla, že je to jen nadsázka, ale na střední škole tímto vyhrožovali dva lidé a pak to i uskutečnili. Nikdo je neposlouchal. Všichni si mysleli, že jen přehánějí. I ona si to myslela. Ale mýlili se. Tak strašlivě se mýlili.

Žaludek se jí při té vzpomínce převrátil naruby a ona se napila vody a snažila se setřást hrůzy, které byly v jejím životě všudypřítomné jako otravná výtahová hudba, nikdy nebyly daleko a vždy byly připravené znovu vystoupit do popředí. Sevřela čelist a přinutila se zachovat neutrální výraz. „Zdá se, že jsme se dostali do slepé uličky.“

„Pane a paní Amesovi,“ řekla mediátorka, „pokud tento spor nevyřešíme tady, bude muset váš případ zamířit k soudu. Snažte si prosím uvědomit, že kompromis neznamená prohru. Nenechat na druhém nit suchou jen kvůli pomstě je sice krátkodobě uspokojující, ale tento proces to protáhne, bude vás to stát další peníze za právníky a způsobí vám to další stres. Budete spolu jednat ještě dlouho. Pokud se nám to tu dnes podaří vyřešit, můžete jít každý svou cestou a už se nikdy nevidět.“

„To bych bral,“ zamumlal Anthony.

„Nebojím se jít k soudu, abych získala svůj dům,“ řekla Daphne ledovým hlasem.

Rebecca odložila pero a zaměřila se na Daphne. „Paní Amesová, váš právní zástupce vás jistě varoval, že pokud tato věc půjde k soudu, riskujete, že přijdete o víc, než kdybychom se tady dohodli. Texas umožňuje, aby se při rozvodu prokázalo provinění. Máme důkaz o vaší nevěře. Tyto detaily budou u soudu férově použity.“

Daphne si navlhčila rty a na krku jí začala pulzovat tepna.

Rebecca pozdvihla obočí způsobem, který, jak doufala, vyjadřoval: Ano, všechny ty špinavé detaily, které si teď přehráváš v hlavě? Budou odhaleny u soudu. A nikdo se potom nepostaví na tvou stranu, protože nevěrníky nemá nikdo rád.

Kompromitující video sledovala spolu s Anthonym.

Její klient ho chtěl vidět celé, nechtěl na to být však sám. Daphne zapomněla na bezpečnostní kamery, které její manžel nechal nainstalovat venku u bazénu, a jednoho večera, když byl Anthony mimo město, u něj předvedla s dělníkem pořádnou show pro dospělé. Explicitnost videa vyvolala v Rebecce směsici trapnosti i fascinace. Rozhodně nikdy nezažila tak intenzivní sex. Nikdy neměla nutkání z někoho doslova strhat oblečení. Upřímně řečeno, neuvědomovala si, že to lidé mimo filmy skutečně dělají. Nedokázala si představit, že by byla s někým tak… divoká.

Když to však viděl Anthony, pozvracel se a tehdy Rebecca pochopila, o co vlastně jde.

Ten muž svou ženu opravdu miloval a jeho svět se právě zhroutil. Myslel si, že je hlavním hrdinou romantického filmu, místo toho ale skončil v hororu. Nebyl hrdinou. Byl hlupákem. Stal se jen dalším číslem ve statistice nepovedených manželství.

Rebecca se tedy nijak neostýchala. Chtěla, aby Daphne spadl hřebínek. Nevěrníci dostali, co si zasloužili. A k Daphneině smůle si právě na takových, jako byla ona, uměla Rebecca pěkně smlsnout.

„Snažíte se mě zastrašit,“ řekla nakonec Daphne.

Rebecca se opřela v křesle, přehodila si nohu přes nohu a vychutnávala si klidný pocit převahy, který jí v tu chvíli koloval v žilách. „Jen konstatuji fakta, paní Amesová. Zeptejte se svého právníka, jestli si myslí, že přeháním. Pokud půjdeme k soudu, budete považována za viníka rozvodu a na vašem vyrovnání se to zcela jistě odrazí.“ Raul si založil ruce na prsou a pak je také položil na stůl. Jeho výraz byl nečitelný. „Jsme připraveni jít k soudu, pokud to bude nutné. Moje klientka se domu nehodlá vzdát.“

„Pane Amesi, co by bylo třeba udělat, abychom se dohodli na kompromisu ohledně domu?“ zeptala se mediátorka. „Pokud nic, pak bychom to měli opravdu přesunout k soudu.“

Anthony se pohodlně usadil na židli, ruce ležérně založené, výraz samolibě sebevědomý. Rebecce se chtělo jásat. Hra mu konečně začínala vycházet. Hrál svou roli dobře. Pokrčil rameny. „Vypadá to, že by bylo lepší jít k soudu. Takhle dostanu dům, směšné panenky, lepší auto a svého psa. Ty skončíš doma u rodičů. Můžeš zavolat Erikovi a nechat ho předělat ten váš mizerný ranč ze sedmdesátek tak, aby se ti tvůj dětský pokojíček zase líbil.“ Daphne zaskřípala zuby a Raul jí položil ruku na zápěstí, jako by tušil, co se stane, ale bylo pozdě. Slova se z ní řinula jako vodopád. „Dobře. Vezmi si toho pitomého psa! Vím, že o to ti jde. Stejně je to špinavý, hloupý, prašivý čokl, který jen zabírá místo!“

Princ Chlupáč zvedl hlavu pod stolem a zakňučel, jako by se v popisu poznal a urazil se.

Daphne mávla odmítavě rukou. „Vezmi si ho a cokoli dalšího z toho svého harampádí. Jen mi dej dům, můj nábytek a auto. Pak už mě nikdy nemusíš vidět. S tímhle svinstvem jsem skončila.“

Rebecca se blahosklonně usmála.

Anthonyho židle zaskřípala, když se nahnul dopředu a ve tváři se mu zračilo vítězoslavné zadostiučinění.

„Platí.“

Raul zavřel oči a potřásl hlavou.

Mediátorka však tiše tleskla rukama. „Fantastické. Dobrá práce. Jsem moc ráda, že se vám to povedlo. Sepíšeme dohodu a budeme to moci celé ukončit.“

Další milostný příběh skončil podpisem na tečkovanou čáru.

Daphne popadla kabelku a vstala tak prudce, až se její židle roztočila a narazila do zdi. „Jsi samolibý kretén, myslíš si, že jsi o tolik lepší než já. Kdyby ses ke mně nechoval…“

„To stačí, paní Amesová,“ zarazila ji Rebecca. „Svoje už jste řekla.“

Daphne stočila pozornost k Rebecce. „A je mi jedno, že ty jsi nějaká slavná nána, co přežila nebo co. Jsi namyšlená, vševědoucí kráva!“

„Daphne…,“ zavrčel varovně Raul.

Rebecca si však zachovala zdvořilý úsměv a na bodavá slova nijak nereagovala. Nechala Daphne, ať si svůj záchvat vzteku užije. Lidé měli o Rebecce různé představy, když zjistili, že je to ta Rebecca Lindtová, která přežila střelbu na maturitním plese na střední škole v Long Acre – ta plačící zrzavá dívka, kterou před dvanácti lety odnášeli zkrvavenou na nosítkách, zatímco ji zachytily kamery do večerních zpráv. Tyto představy často zahrnovaly jasné světlo z nebes a zpívající anděly nebo to, že má nějaký tajný recept na to, jak žít smysluplný život. Ale ona pro ně měla novinku. Přežití tragédie vám nedalo kouzelné schopnosti. Dodalo vám houževnatost. Ale nestali jste se nikým výjimečným. Prostě jen měla štěstí. „Hezký den, paní Amesová,“ popřála běsnící ženě Rebecca.

Daphne znechuceně zaryčela a bez rozloučení vyrazila ze dveří. Její „citový společník“ ani nezvedl hlavu. Raul vrhl na Rebeccu omluvný pohled. „Za to se omlouvám. Potřebuje to všechno… zpracovat.“

Rebecca se usmála. „To je jeden způsob, jak to říct. Ale žádný strach, už mi nadávali i do horších věcí. Od tebe už jsem si taky vyslechla pěknou várku nadávek.“

Raul se zasmál a začal si skládat dokumenty do kufříku. „To jen když prohraju. A je to vždycky míněno s úctou k tobě.“

Protočila oči, ale věděla, že to Raul myslí dobře. I ona mu často říkala, že je vychytralý hajzlík. Rebecca zvedla ruku na znamení díků mediátorce, která právě vycházela z místnosti a pravděpodobně mířila do nejbližšího baru.

„Slyšel jsem, že tvůj táta kandiduje do státního senátu,“ řekl Raul, když ho Rebecca doprovázela ke dveřím. „Až ho zvolí, nastoupíš na jeho místo?“

Rebecca pokrčila rameny. „Kdo ví? Musím si cestu k partnerství ve firmě prošlapat jako kdokoli jiný, takže to nezáleží na mně. Ale moje příjmení už je na budově, takže by se ušetřilo, kdyby se nemuselo měnit.“

Zasmál se. „To je pravda. Vlastně bys jim tím prokázala laskavost. Ale vsadím se, že to máš stejně v kapse, žádná protekce není potřeba. Vyřiď tátovi, že mu přeju hodně štěstí ve volbách.“

„Díky, vyřídím. Užij si víkend.“

Podali si ruce a Raul následoval mediátorku ven. Když Rebecca zavřela dveře a otočila se čelem ke svému klientovi, Anthony odsunul židli, vydal ze sebe vítězný výkřik a plácl se do stehen. „Pojď sem, chlapče.“

Princ Chlupáč se vyškrábal na nohy a radostně vyskočil Anthonymu do klína. Obrovský pudl nebyl právě mazlíček dělaný na to být chovaný v klíně, ale Anthonymu to zřejmě nevadilo. Zabořil tvář do jeho měděně zbarveného kožichu, který opravdu připomínal barvu vlasů britského prince Harryho, a spustil litanii ušišlaných roztomilostí.

Pes olizoval páníčkovi tvář a šťastně kňučel. Rebecca zkřížila ruce, pobaveně potřásla hlavou a přistoupila blíž.

„Mohla jsem pro vás vyhrát mnohem víc peněz a dům.“

Anthony vzhlédl a nepřítomně psa hladil po krku. „Já vím.“

„Ale ten pes za to stojí?“

„Samozřejmě. Však se na něj podívejte.“ Anthony láskyplně chytil Prince za čumák.

Rebecca si chlupáče skepticky prohlížela. „No, když jste šťastný vy, jsem šťastná i já.“

„No,šťastný’ není to správné slovo, ale ulevilo se mi,“ řekl Anthony. „Jít k soudu by mi znovu zlomilo srdce.“ Podíval se na psa, jako by se nechtěl setkat s jejím pohledem. „Pokaždé, když se na Daph podívám, tak i přes všechnu zlobu stále vidím tu dívku, do které jsem se zamiloval.“

Rebecca naklonila hlavu na stranu. „I když vám nadává do kreténů?“

„Jo, vím, že ta Daphne, kterou jsem miloval, už je pryč, ale pořád si pamatuju ten pocit, když jsme se dali dohromady, to opojení. Láska skončí, ale zanechává na nás… já nevím, otisky. Jako by ten člověk, kterým jsem býval, pořád miloval toho, kým bývala ona. Nechci ji vidět u soudu a protahovat to. Nemohl bych se na to video dívat znovu. Bylo by to, jako kdyby mi někdo znovu a znovu rval srdce z těla. Jako bych selhal v něčem, o čem jsem si myslel, že v tom selhat nemůžu.“

Rebecca se zamračila. „To je mi líto.“

„Mně taky.“ Unaveně se opřel v křesle a pohladil Prince po krku. „Stalo se vám někdy, že jste si přála vrátit se v čase a něco změnit? Zajímalo by mě, jak by teď vypadal můj život, kdybych v den, kdy jsme se potkali, nenabídl Daphne svůj deštník, kdybych prostě šel dál.“

Moment, který by mohla změnit? Rebecca si zastrčila vlasy za uši, hruď se jí sevřela a ona se přinutila zůstat v klidu. „I kdybychom si to přáli sebevíc, nic nemůže změnit minulost.“

Princ seskočil z Anthonyho klína a usadil se mu u nohou, zjevně vyčerpaný rozvodovým vyjednáváním a filozofickým rozhovorem. Anthony si nepřítomně smetl psí chlupy z kalhot. „Já vím a prý bychom neměli chtít nic měnit. Celý ten efekt motýlích křídel a blednoucí fotky v Návratu do budoucnosti a tak. Ale přesto, změnila byste jediný okamžik, kdybyste mohla?“

I když se je snažila zastavit, vzpomínky se Rebecce honily hlavou jako scény v krvavém filmu. Bezmyšlenkovitá slova. Chlapec, v němž kvůli ní kypělo cosi temného a nebezpečného. Krev. Křik. Zvuky výstřelů. Polkla přes sucho v krku a ignorovala přízračnou bolest v noze. „Bez váhání.“

Anthony vážně přikývl, jako by s ní byl spolubojovníkem v bitvě. „Já taky. Prošel bych přímo kolem Daphne a nechal ji promoknout až na kost.“

Rebecca si uhladila záhyby na kalhotách a snažila se znovu soustředit, zahnat nepříjemné vzpomínky. „Kdybyste ji minul, možná byste neměl Prince.“

Na Anthonyho strnulé tváři se pomalu objevil úsměv.

„Máte pravdu. Je to ten nejlepší pes na světě.“

„To by měl být,“ řekla s nuceným smíchem.

Anthony pohladil psa po hlavě. „Abych byl upřímný, tohle mi stačí. Raději budu na mizině, než abych se vrátil domů do prázdného domu. Poslední týden, kdy Princ zůstal s Daphne, byl těžký. Není nic depresivnějšího než vědět, že na vás doma nikdo nečeká. Že nikoho nezajímá, jestli se ukážete, nebo ne.“

Rebecce ta slova prolétla hlavou a zasáhla místa, která by raději neviděla. Přinutila se k úsměvu. „To máte pravdu.“

Přistoupila ke psovi, aby ho pohladila, a ten jí okamžitě zabořil čumák mezi nohy. Udělala velký krok zpět. „No, myslím, že tenhle fešák vás vždycky rád uvidí.“

„Ano. Nerad se chlubím, ale jsem jeho oblíbený rozkrok.“

Rebecca se zasmála. „To je velká pocta.“

„To tedy ano.“ Anthony poplácal Prince po zádech, aby ho přiměl vstát, pak se zvedl ze židle a podal Rebecce ruku. „Díky za všechno. Netvrdím, že jsem si to kdovíjak užil, ale aspoň to šlo rychle.“

To zní jako prakticky každé rande v mém životě.

„Není zač. Mrzí mě, že jsme se museli setkat za těchto okolností,“ řekla a pak Anthonyho vyprovodila ven. Byla to její standardní slova na rozloučenou, ale myslela je vážně. Lidé doufali, že nikdy nebudou potřebovat někoho, jako je ona, a trochu ji deprimovalo, že tenhle na první pohled slušný chlap, který miloval svou ženu, u ní skončil taky.

Ale byl to příběh, který vídala každý den. Anthony uvěřil snu o zamilovanosti, který se na ně všechny ustavičně valil ze všech stran a tvářil se jako „pravá láska“. Věřte tomu návalu endorfinů a přitažlivosti na začátku vztahu a všechno bude v pořádku. Nebude záležet na tom, že se k vám dotyčný absolutně nehodí a vaše hodnoty jsou neslučitelné. Věřte svým pocitům. V tom tkví celé kouzlo.

Ale pocity lhaly a kouzla nebyla skutečná.

Rebecca strávila svá středoškolská léta jako beznadějná romantička, zamilovaná do svého nejlepší kamaráda. Domnívala se, že jsou si souzeni, a věřila, že je jednou z těch výjimečných dívek, které se dočkají šťastného konce. V posledním ročníku dokonce se svými kamarádkami napsala dopis do časové schránky, kde si malovala dokonalý románek jako z filmu, který měla prožít se svou velkou láskou. Chystala se být Sally svému Harrymu, Bridget svému Markovi, Rachel svému Rossovi. Ukázalo se ale, že byla Natasha. Nebo Emily. Nebo ještě hůř, ta šprtka s fetišem na spodní prádlo ze Šestnácti narozeninových svíček. Finn, kluk, do kterého vkládala všechny své naděje, byl celou dobu zamilovaný do někoho jiného. Tuto kapitolu v sobě uzavřela a popřála mu vše dobré, ale na uštědřenou lekci nezapomněla. Její práce jí ji navíc každý den připomínala. Láska nebyla jen sázka na nejistou výhru. Byla to špatná sázka. Kdyby ji musela obhajovat u soudu, důkazy by byly postaveny tak masivně proti ní, že by neměla šanci vyhrát. Trvalé, láskyplné manželství bylo ohroženým druhem. A člověk, který ve vztahu miloval nejvroucněji – romantik, idealista –, byl ten, kdo nakonec skončil se srdcem roztříštěným na tisíce kousků. Ne, díky.

Po Anthonyho odchodu se Rebecca zastavila na chodbě a podívala se na hodiny, jejichž ručičky se blížily k šesté hodině. Uvažovala, že to pro dnešek zabalí, ale Anthonyho slova o tom, že se vrátí domů do prázdného domu, jí pulzovala vzadu v mozku jako silná bolest hlavy. Možná by měla jít dnes večer ven. Dát si drink v baru. Možná zavolat některé z kamarádek, aby šla s ní. Setřást ze sebe ten nepříjemný pocit, který v ní jeho slova zanechala.

Vrátila se do své kanceláře, aby naposledy zkontrolovala e-mailovou schránku a ujistila se, že má všechno hotové, než někomu zavolá. Nejnovější e-mail měl u sebe připnutou vlaječku a byl označen tučným písmem, tudíž musel být naléhavý. Všechny e-maily od jejího otce byly naléhavé. Kliknutím ho otevřela.

Rebecco, 

charitativní fond firmy nebyl ještě pro tento fiskální rok nikomu přidělen. Dávám ti ho na starost. Do konce příštího týdne vyber charitativní organizaci, která se bude dobře shodovat s mým volebním programem. Něco, s čím může každý souhlasit. Nic, co by se týkalo zvířat. Nic kontroverzního. Musí být zaměřená na lidi a komunitu. Loni jsme darovali peníze do fondu Long Acre, takže to nemůžeme udělat znovu. Bethany tě do všeho zasvětí, jakmile něco vybereš.

Měj se, 

W. L. 

Podpis sestával jako vždy z jeho iniciál. Nikdy se nepodepisoval jako „táta“ nebo něco podobného, protože v práci nebyli otec a dcera.

Rebecca zasténala. Nevadilo jí pomáhat otci, ale to poslední, co potřebovala, byl další projekt, obzvláště když šlo o něco, co se týkalo jen PR, a ne skutečné charity. Neměla ale na výběr. Právníci, kteří chtěli být partnery, si brali úkoly navíc. A dcera Williama Lindta si na velkou zodpovědnost nesměla stěžovat. To ji naučili hned na začátku.

S povzdechem vstala, nalila si kávu a vypustila z hlavy plány o tom, jak si dnes večer někam vyrazí. Pokud si měla udělat čas na výzkum charitativních organizací příští týden, potřebovala dnes večer dokončit všechnu běžnou práci, jinak by to nad ní viselo celý víkend.

Začala tím, že si udělala poznámky k Amesovu spisu. Dvakrát se přistihla, že jí oči zabloudily na screenshoty z videa. Z Daphne toho kromě rozjásaného výrazu ve tváři moc neviděla, ale bylo těžké odvrátit zrak od vytvarovaných, napjatých svalů prakticky nahého dělníka.

Rebeccu obvykle přitahovali spíš muži v oblecích, muži s jistou dávkou noblesy, ale možná bylo i něco na chlapech, kteří byli trochu drsnější a pracovali rukama.

Láska byla špatná sázka, ale pomilování se sexy chlapem… To neznělo tak špatně.

Zakoulela očima nad svými hanbatými myšlenkami a přinutila se dokončit práci. Zanedlouho jí zapadající slunce začalo vrhat na stůl pruhy oranžového světla a připomnělo jí, že by měla jít domů.

Do svého prázdného domu. Kde na ni nikdo nečekal. A nikdo, kdo by se s ní svlékal.

Otráveně zavrčela, opřela se v křesle a třela si kořen nosu. Co to s ní dnes večer bylo? Nemohla dopustit, aby se jí Anthonyho slova nebo tyhle fotky dostaly pod kůži. Žila aktivním životem, byla dobrá ve své práci, měla kolem sebe přátele.

Líbilo se jí být sama. Pokud se někdy cítila sexuálně nenaplněná, uměla si poradit. Upřímně řečeno, postarat se o sebe sama bylo uspokojivější než těch pár trapných setkání s muži, která ve svém životě zažila, a ušetřilo jí to nepříjemného vysvětlování ošklivých jizev na noze – vždycky to byla velmi záživná konverzace. Ne, její život šlapal jako švýcarské hodinky.

Anthony nechtěl být sám a podívejte se, kam ho to dovedlo – k chaotickému rozvodu a pláči kvůli psovi. Ona se takovému dramatu chtěla za každou cenu vyhnout.

S novým odhodláním zavřela složku, na které pracovala. Pro dnešek měla hotovo. Tohle byl dobrý týden. Vyhrála dva případy. Zařídila pár věcí pro otcovu kampaň. Měla by být venku a oslavovat, ne být zalezlá v kanceláři.

V hlavě se jí rychle zformoval nový plán. V obchodě na konci ulice si koupí své oblíbené víno, vezme si jídlo s dezertem s sebou z té luxusní italské restaurace, co právě otevřeli, a podívá se na nový film s hezounem, na kterého se bude moci dívat, jak dlouho bude chtít.

Netoužila po rande. Toužila si jen odpočinout a trochu si užít. K tomu nikoho nepotřebovala. Zvládne to sama.

Dělala to tak celý život. Proč by to teď měla měnit?

KAPITOLA DRUHÁ 

Wes Garrett nakoukl skrz škvíru ve dveřích do bytu a sledoval skupinku žen, které se smály a popíjely šampaňské. Jedna z nich měla na hlavě party klobouk s velkým svítícím penisem. Zavřel dveře a opřel se o zeď v předsíni. „Nemůžu uvěřit, že o tom vůbec uvažuju.“

Suzie se na něj šibalsky usmála a ve světle chodby se zaleskl její piercing na rtu. „Nebuď tak prudérní, Garrette. Co se stalo s tím divokým klukem, který byl pro každou špatnost?“

Sevřel čelist. „Opravdu se mě na to ptáš?“

Mávla odmítavě rukou. „Víš, že si z tebe jen utahuju. Nemyslím tu postapokalyptickou verzi tebe. Ta byla na nic.“

„Myslíš, jo?“

Protočila oči. „Mluvím o tobě, než se všechno posralo. Ty ses ale přehoupl do druhého extrému.“ Pokrčila rameny. „Žít spořádaným životem neznamená si občas trochu neužít nebo nemít smysl pro humor.“

„Suzie…“

„Tohle je dobrý kšeft.“ Upřela na něj pohled. „Tři sta babek za dvě hodiny tvého času. Jediné, co budeš dělat, je učit opilé holky vařit jednoduché věci. Vaření učíš každý den. Tohle není nic jiného.“

Posměšně se na ni zahleděl. „Učím vařit teenagery. Můžu nosit bílý rondon. Nemusím vařit nahatý.“

„Ale no tak, vždyť nebudeš úplně nahý. To by bylo v kuchyni velké riziko. Budeš jen bez trička. A hele, se vším tím tetováním máš navíc dobré krytí.“

Ježíši. Tohle byl teď jeho život? Od čtyřhvězdičkových restaurací k tomuhle? Myslel si, že učit v mimoškolním programu je obrovský propad z jeho kuchařských snů, ale tohle bylo nové dno. Alespoň s dětmi si mohl namlouvat, že vychovává budoucí kuchaře. Tady bude specialitou dne on. „Já nevím.“

Natáhla ruku a chytila ho za paže a vážně na něj zahlížela zpod ofiny světle růžových vlasů. „No tak, Wesi. Můj kuchař se na to vykašlal. A kuchaři bez trička jsou teď velkým hitem. Jestli mi kuchaři nebudou na ty večírky chodit, schytám to v recenzích a tenhle byznys zkrachuje dřív, než se pořádně rozjede. Máš na to. Jsi blonďatý drsňák, který jim vyrazí dech. A kdysi dávno jsi byl hotový Don Juan, takže vím, že to dokážeš. Navíc jsi říkal, že potřebuješ píchnout. Tohle jsou snadno vydělané peníze. Je to výhra pro všechny.“

Wes se zašklebil. Nesnášel se za to, že ty peníze skutečně potřeboval. Nesnášel, že se znovu ocitl v situaci, kdy potřeboval každý zatracený cent. Myslel si, že už to má dávno za sebou, a pak prásk, život se mu zhroutil. Vlastně nebyla úplně pravda, že by bez těchto peněz nevyšel. Měl dost na to, aby vyžil díky učení. Věděl, jak ušetřit. To, na co chtěl peníze, byla vlastně pitomost. Něco, s čím by si neměl zahrávat. Jeho rodina by ho vydědila, kdyby se dozvěděla, že o tom byť jen uvažuje.

Přesto si nemohl pomoct, aby nezavřel oči a nepředstavil si otlučený školní autobus, který mu minulý týden ukázal jeho kamarád Devin. Starý vůz vypadal, jako by ho někdo pustil ze skalnatého útesu a zapálil, ale Wes pod jeho zuboženým zevnějškem viděl potenciál. Dal by se přestavět na pojízdné bistro. Znovu pocítil ono dobře známé vzrušení, které se snažil ignorovat od chvíle, kdy o všechno přišel. V hlavě se mu honily všechny ty otázky na co kdyby.

A pak najednou stál v bance a žádal o půjčku. Odpověď znal předem, i přesto to musel zkusit. Obvolal všechny své známé, aby mu dali vědět, kdyby pro něj měli nějakou brigádu v cateringu nebo v kuchyni.

Samozřejmě mu zavolala právě Suzie a až do jeho příjezdu mu neřekla, jak přesně její nový byznys se soukromými kuchaři funguje ani jak se jmenuje. Byla dost chytrá na to, aby věděla, že by z toho vycouval.

Ale teď tu byl a ona potřebovala jeho pomoc. A on chtěl peníze. Zaklonil hlavu a zavřel oči. „Co je budu učit?“

Když okamžitě neodpověděla, otevřel oči a zjistil, že se kouše do rtu.

„Suzie,“ řekl varovně.

Zvedla dlaně v obranném gestu. „Pamatuj, že je to jen kšeft, ano? Mám recept na bruschettu a bourbonovo-ořechový krokant, ten je skvělý. Ale některé další věci jsou… tematické.“

Ramena mu poklesla. „Budu vařit věci ve tvaru ptáka, že jo?“

„No…,“ zamumlala a začala se ošívat. „Možná tam jsou recepty na, Velké masité koule’ a koblihy, Vyliž mi pekáč‘.“

„Do prdele. Nenávidím tě.“

Usmála se, přistoupila k němu a pohladila ho po tváři.

„Jsi nejlepší, Garrette. Kdybych se nebála, že si rtěnkou ušpiním zboží, dala bych ti pusu.“

„Ty umíš říkat ta nejsladší slovíčka, Suzie. Jsem dokonale odzbrojen tvou něhou a náklonností.“

„No že jo?“ Štípla ho do boku. „A teď mazej dovnitř, buď milý a pěkně se usmívej.“

Podíval se na ni. „Chováš se ke všem zaměstnancům jako k dobytku?“

Vyplázla na něj jazyk. „Jen ke svým kamarádům, kteří mě nebudou žalovat.“

Unaveně si povzdechl. „Nezažaluju tě, ale jestli o tom někomu řekneš…“

„Neboj.“

„Mohl bych přijít o práci.“ A to nemluvím o těch zbytcích důstojnosti, které mi ještě zbyly.

V tichosti naznačila, že si zamkla pusu na zámek a zahodila klíč. „Tvé tajemství je v bezpečí. Přísahám.“

„Dobře. Jdu na to.“

Spokojeně zatleskala, ale pak jí úsměv trochu povadl.

„A jsi si jistý, že ti nevadí, že na tom večírku bude alkohol? Chci říct, vím, že tě do toho tlačím, ale vážně, jestli máš s tímhle problém…“

„Říkal jsem ti, že jsem v pohodě,“ přerušil ji. Cítil, jak mu v hrudi bublá hněv. „Dnes večer je to moje nejmenší starost.“

Stiskla rty a přikývla. „Dobře.“

Rezignovaně si prohrábl vlasy. „Tak ať už to mám za sebou.“

„Správně.“ Máchla rukou směrem ke dveřím. „Hodně štěstí, šéfkuchaři.“

Naposledy se zhluboka nadechl, prošel kolem ní a otevřel dveře. Všechny oči se otočily jeho směrem a blonďatá žena s penisem na hlavě se široce usmála a tleskla rukama. „Jé, vy jste mi sehnaly striptéra?“

Wes se málem otočil na podpatku a vyrazil ze dveří pryč. Nádech, výdech. Ale zatnul zuby a pokračoval vpřed.

„Něco lepšího,“ řekla vysoká tmavovlasá žena po jejím boku. „On se jen tak nesvléká. On nám i uvaří!“

„Mňam!“ řekla další členka skupiny a Wes nedokázal říct, jestli se to týká jeho nebo jídla.

„Dobrý večer, dámy.“ Wes se přinutil k okouzlujícímu úsměvu a pak si rozepnul černý kuchařský plášť, zatímco v něm kousek duše odumíral. „Kdo je připravený na praktickou lekci v kuchyni?“ Všechny ženy dychtivě zvedly ruce a se smíchem se vydaly k dlouhému kuchyňskému baru. Ingredience i všechno náčiní měl od Suzie úhledně vyrovnané a kartičky s recepty byly vyskládané v komínku před každou barovou stoličkou spolu s barevnými želé panáky a sklenkami šampaňského.

Wes se zhluboka nadechl, nasál slavnostní atmosféru a snažil se soustředit.

Byl to jen večírek. Jedna z nich se vdávala a tohle byla její rozlučka se svobodou. Možná šlo o poslední zábavu na dlouhou dobu, pokud bude manželství téhle holky probíhat podobně jako Wesovo. Ty ženy nepotřebovaly, aby jim večer kazil nějaký nevrlý chlápek.

Snažil se tuto myšlenku udržet v hlavě, když položil rondon na židli a natáhnul se, aby si stáhl tričko.

Dámy uznale chválily, co viděly, zatímco jeho kůži ovanul studený vzduch. Jejich reakce mu měly pošimrat ego. Kdyby byl mladší, tak by se v takové pozornosti vyžíval, škádlil by je a dráždil. Kdyby byl stále tím klukem, sedl by si k nim na bar a vypil s nimi pár těch panáků. Našel by si mezi nimi nějakou sexy svobodnou ženu a okouzlil by ji, aby s ním strávila noc.

Ale právě teď, při pohledu na všechny ty hezké tváře a tázavé pohledy, nedokázal najít ani špetku zájmu o nic jiného než o chlast. Od rozvodu i tato jeho část zemřela.

Když se teď díval na ty ženy, viděl jen problémy, drama a katastrofu, které jen čekaly na svou příležitost.

Ne, díky.

Jedna z dam se k němu naklonila a nalila mu vysokou sklenici šampaňského. „Jak se jmenuješ, krasavče?“

Jsem šéfkuchař Wesley Garrett. Vyučil jsem se u proslulé šéfkuchařky Amelie St. Johnové a na okamžik jsem uvěřil tomu, že můžu vlastnit restauraci svých snů a že budu další velkou hvězdou ve městě. „Roman.“

„Pěkné jméno. Mluvíš italsky?“

„Ne, španělsky.“ Protože tou mluvila jeho adoptivní matka a byla jazykem poloviny jeho bývalého personálu v kuchyni. Ale ať se propadne, jestli ji hodlal předvádět jako nějaké cirkusové číslo. „Ale už jsem jí dlouho nemluvil.“

„To je v pořádku, miláčku,“ řekla starší dáma z druhého konce baru. „Nenajali jsme si tě, abys mluvil.“

Několik z nich se zasmálo a Wesleymu zacukaly svaly na zátylku. Donesla se k němu lehká vůně šampaňského, a přestože šampaňské nikdy nepil, vyschlo mu v krku. Na vteřinu zavřel oči, prodýchal nutkání se napít a soustředil se na to, proč je tady.

Peníze na bistro. Peníze na bistro.

Vzal do ruky nůž, usmál se a popadl mísu s mletým hovězím masem. „Tak jo, která z vás je připravená poválet v rukou pořádné koule?“

KAPITOLA TŘETÍ 

Z vůně česneku, která se linula z tašky s jídlem, Rebecce zakručelo v břiše, zatímco její podpatky klapaly po rozbitém chodníku. Neměla pracovat tak dlouho o hladu. Bolelo ji koleno, protože si dnes zapomněla vzít náhradní baleríny, ale snažila se udržet tempo. Zítra na ní bude určitě vidět, že kulhá, ale aspoň se nebude muset v sobotu belhat po kanceláři. Domů už to měla jen pár bloků, jenže byla tak vyhladovělá, že vážně uvažovala o tom, že si najde lavičku a pustí se do jídla hned.

Nakonec tomu pokušení odolala, přestože věděla, že tahle čtvrť v Austinu není nebezpečná, ale bylo pozdě a na ulici vládlo hrobové ticho, obchody už byly na noc zavřené. Domů se vracela jinou cestou než obvykle, aby si mohla zajít do restaurace pro jídlo, ale teď jí chyběla dobře známá rušná ulice s bary a roztodivnými obchůdky. Přendala si tašku s lahví vína do druhé ruky a z igelitky vylovila česnekovou bagetu. Ukousla si pořádný kus, slastně zasténala nad máslovou chutí, ale pokračovala v chůzi. Čím dřív se dostane domů, tím dřív bude kuře marsala jen její.

Když však přecházela další ulici, zaslechla za sebou nějaký zvuk. Nebyly to přímo kroky, spíš to znělo jako rychlé, tiché cupitání. Naježila se a prudce se otočila, připravená rozbít láhev vína někomu o hlavu, ale místo útočníka na ni zíral černý pes velikosti labradora se zplstnatělou huňatou srstí.

S úlevou si oddechla, ale stejně udělala krok vzad pro případ, že by byl ten pes nebezpečný. „Tys mě ale vyděsil, pesane.“

Pes si prohlížel bagetu, kterou stále držela v ruce, a s funěním vyplazoval jazyk. Kdyby zvíře mohlo promluvit, řeklo by: „Jak to jde, kotě?“

„Nic nedostaneš,“ odpálkovala ho. „Tohle není pro tebe.“

Pes se přikolíbal blíž a tvářil se spíš hloupě než agresivně, nehodlala tomu však slepě věřit. Neměl na krku obojek, a i když nebyl vyhublý, vypadal, že už nějakou dobu žil na ulici. Sklonil hlavu a čumákem vrazil do tašky s jídlem.

„Ne,“ řekla Rebecca a odtáhla tašku z jeho dosahu.

„Tohle je drahé italské jídlo. Bylo by ti po něm špatně.“ Pes přistoupil blíž a začal jí očuchávat kotníky, jako by byl odhodlaný najít v jejích nohavicích ztracený poklad.

„Ale ne, tak ty taky. Mám pocit, že jsem dnes lákadlo pro psy.“ Nejspíš z ní cítil Prince Chlupáče. Jemně ho odstrčila nohou. „Tak utíkej, kamaráde. Už musím domů.“

V tu chvíli pes jedinkrát tiše štěknul, zvuk jako by vycházel z hloubi jeho hrudi. Pak se na ni prosebně zahleděl velkýma černýma očima. Zhluboka si povzdechla.

„A sakra. Tenhle pohled se ti osvědčil, co? Už jsi na něj určitě z někoho vymámil večeři.“

Pes se ztěžka posadil na chodník před ní, zakňučel a na tváři se mu rozlila jakási psí verze úsměvu.

Zasténala. „Dobře. Vyhrál jsi.“

Rebecca mu hodila zbytek bagety. Pes otevřel tlamu, aby ji ve vzduchu chytil, pečivo se mu však odrazilo od čumáku a spadlo na chodník. Nezdálo se, že by mu trocha špíny vadila. Slupnul bagetu dvěma hltavými sousty a pak se znovu posadil a zvedl k ní oči.

„To je všechno, co pro tebe mám. Kuře je pro mě.“ Pes znovu tlumeně štěknul.

„Tohle není vyjednávání. Mám hlad. Taky potřebuju jíst a doma v ledničce nic nemám.“ Vzhlédla k hvězdnému nebi a potřásla hlavou. „Hádám se tu se psem.“ Sklopila zrak zpátky ke zvířeti. „Neměl bys to na mě zkoušet. Jsem vynikající právnička. Vyhraju.“

Její oponent se po psím způsobu znovu usmál.

„Dobře.“ Vytáhla z tašky druhou, poslední česnekovou bagetu. „Vyhrál jsi. A teď už běž.“ Hodila pečivo daleko od sebe a sledovala, jak se za ním pes žene. Otočila se a zamířila na druhou stranu dřív, než ji mohl znovu zahnat do kouta těma svýma štěněčíma očima. Potřebovala se dostat domů. Nic jiného pro něj udělat nemohla. Cítila se ale lehce provinile a naštvaně zavrčela. Až se vrátí domů, zavolá do útulku a sdělí jim jeho popis a místo, kde se nachází, aby ho mohli odchytit.

„Hledejte psa, kterému bude z tlamy táhnout česnek,“ zamumlala si pro sebe.

Pes ji nepronásledoval a ona ještě několik minut pokračovala v chůzi, poslouchala zvuky autorádia kdesi v dálce a užívala si chladivý noční vzduch. Byla už jen pár bloků od domova, když za sebou uslyšela šouravé kroky. Na zátylku jí naskočila husí kůže. Zastavila se a měla v plánu se otočit a se psem si důrazně promluvit, než však stihla udělat jediný pohyb, obtočila se jí kolem krku něčí ruka. Ztuhla, nákup jí vypadl z rukou a láhev vína se roztříštila o chodník, i když taška ztlumila náraz. Otevřela ústa, aby vykřikla, ale něco studeného a tvrdého se jí přitisklo na spánek. Krve by se v ní nedořezal.

„Pípni a já stisknu spoušť,“ zasyčel jí někdo do ucha. Hlas se mu třásl, ale jeho stisk byl pevný. Natáhl kohoutek a ten jasný zvuk v ní vyvolal lavinu čiré hrůzy. Tak dobře známé hrůzy. Cvak. Prásk. Cvak. Prásk. Poznávala ty zvuky, jak se jeden po druhém opakují. Stále je slýchávala ve svých nočních můrách. Jenže tentokrát se jí kulka nezabodla do nohy. Tentokrát tu nebyl Finn, který by se vrhl do středu palby, aby ji zachránil. Tentokrát si kulka najde svůj cíl.

Cvak. Prásk.

Zase bude ve zprávách. Tentokrát s prostěradlem přes obličej.

Lupič jí něco řekl do ucha. Něco rozzlobeného. Cosi po ní chtěl. Neslyšela nic než několik nesouvislých slov.

„Zabiju… hned… děvko.“

Ale jeho hlas se jí v hlavě proměnil. Stal se hlasem někoho jiného. Říkal jiná slova.

Myslíš si, že jsi o tolik lepší než já. Seš tak zasraně ubohá. Nemůžu uvěřit, že mi na tobě kdy záleželo. Jsi stejná jako ostatní. Jenom hloupá ovce.

Cvak. Prásk. V uších jí začalo zvonit, jako by pistole skutečně vystřelila.

Zavřela oči, všechno v ní utichlo. Necítila strach. Ani hrůzu. Jen… nevyhnutelnost. Samozřejmě že to takhle muselo dopadnout. Povedlo se jí uniknout, a to nebylo v plánu. Teď nastal čas splatit dluh.

„Posloucháš mě?“ Chlap s ní zatřásl a přitiskl jí hlaveň pistole silněji ke spánku. Ale ona ho neposlouchala. Nemohla. Slyšela jen výkřiky a kulky narážející do skříněk, střely zarážející se do masa, úpěnlivé výzvy, aby si okamžitě lehla.

„Co to s ní sakra je?“ zeptal se druhý hlas.

Aha. Byli dva. Samozřejmě. Jak jinak.

Cizí ruka škubla za popruh její kabelky a strhla jí ho z ramene. „Dej mi svoje hodinky, nebo jsi mrtvá, děvko.“ Nepohnula se. Nemohla. Její svaly zapomněly jak.

Jeden z útočníků ji strhl na zem. Tvrdě narazila na beton a operovaným kolenem jí projela ostrá bolest, která na chvíli prolomila mlhu, jež jí zahalila mozek. Potřebovala zareagovat, dát jim, co chtěli, ale nedokázala přimět končetiny, aby fungovaly. Zbraň se jí zabodla do zad.

Chystali se to udělat. Zastřelit ji přímo tady na ulici kvůli hodinkám TAG Heuer, které dostala darem k výročí u firmy a nosila je jen zřídka. Ona se však nedokázala přimět k pohybu.

Cvak. Prásk. Cvak. Prásk.

Zavřela oči a připravila se na výstřel, ale místo toho se ozval jiný zvuk.

Ulicí se rozlehlo zlověstné zavrčení a tlak na zádech v místě, kde se jí zarývala zbraň, zmizel. Útočníci začali křičet a nadávat a Rebecca se včas překulila, aby viděla, jak se na vysokého hubeného útočníka vrhá velká černá chlupatá šelma. Dobrácký hafan z dřívějška byl pryč. Na jeho místě stálo divoké zvíře s vyceněnými zuby a vlčím hladem v očích. Srazil chlapa se zbraní k zemi. Druhý se rozběhl ulicí pryč a při zběsilém úprku mu ulétla z hlavy baseballová čepice. Ten s pistolí však ležel jak široký tak dlouhý na zádech. Rebecca ho dobře neviděla, ale slyšela zvuky zápasu, jak se ze sebe snažil psa setřást a pak zaječel, když mu zvíře zabořilo zuby do paže.

Rebecca se snažila zvednout, chtěla psovi pomoci, ale zastavila ji bodavá bolest, když jí sklo z rozbité láhve pořezalo lokty.

„Hej!“ Z dálky se ozval hluboký mužský hlas. Ulicí se rozlehl dusot běžících kroků.

„Má zbraň!“ zařvala Rebecca z plných plic. Musela příchozího varovat. Nemohla mít na rukou další krev.

Plazila se dopředu, ale než se k zápasícím tělům stačila dostat, ozval se výstřel jako rána z děla. Zvuk se Rebecce rozlehl v uších, zaryl se jí až do morku kostí a vrhl ji do víru děsivých vzpomínek. Bolestivé psí zakňučení ji však vrátilo zpět na zem. Zvedl se jí žaludek. „Ne!“

Útočník – hubený běloch v mikině s kapucí – se osvobodil a dal se klopýtavě na úprk. Pes se zhroutil na zem a kolem něj se rozlévala kaluž krve. Rebecca se k němu zoufale doplazila.

Ten, kdo křičel, k nim konečně dorazil. Slyšela, jak se vedle ní zastavil. „Ježíši Kriste.“

Rebecca přitiskla psovi ruku na hlavu a on zakňučel. Do očí se jí nahrnuly slzy a myšlenky, které se jí v hlavě do té doby pohybovaly jako ve zpomaleném filmu, se rozběhly na plné obrátky a nabraly jasných obrysů. „Bože. Ne, ne, ne.“

„Do prdele.“ Muž přistoupil blíž, špičky jeho černých vansek se těsně dotýkaly kaluže krve a on přerývavě oddechoval. „Krvácíte. Musíme vás…“

Rebecca zuřivě třásla hlavou a snažila se promluvit.

„Madam, myslím, že vás postřelili. Zavolám o pomoc. Jen počkejte…“

„Ne. Mě ne,“ vysoukala ze sebe Rebecca, když se jí konečně podařilo přimět ústa, aby fungovala. „Toho psa.“

„Psa?“

„Umírá!“ Nepoznávala svůj hlas. Zněla hystericky.

Nikdy nebyla hysterická. „Udělejte něco!“

„Musíme zavolat policii. Ti chlapi…“ Popadla ho za nohavici džínů. „Ne!“

„Ale…“

„Zachránil mě.“ Vzhlédla k neznámému a zjistila, že na ni s obavami shlížejí světle oříškové oči. „Musíme mu pomoct. Hned.“

„Dobře.“

Muž si kleknul, sundal si černou košili, kterou měl oblečenou přes tričko, a podal jí ji. „Jestli najdete ránu, zatlačte na ni.“

Muž vstal, vytáhl ze zadní kapsy telefon a poodstoupil, aby mohl zavolat.

*** 