Kathryn Taylor 

Domek pro dva 

Originalni nazev: Ein Cottage fur zwei 

Vydano u Blanvalet Verlag, a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, Munchen, Germany 2023 

Vydala Moravska Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2023 by Blanvalet Verlag, a division of Penguin Random House 

Verlagsgruppe GmbH, Munchen, Germany 

Translation © Dagmar Hoangova, 2024 

© Moravska Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1425-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-1426-5 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

1 

Zatraceně, jede pozdě! Julia sundala ruku z volantu a posunula si brýle trochu nahoru. Nenáviděla u sebe nepřesnost. Nestávalo se jí to skoro nikdy a činilo ji to ještě nervóznější, než už byla.

Přitom za to vůbec nemohla. Vyrazila ráno z Londýna tak, že v Cornwallu mohla být klidně na čaj, jak bylo domluveno. Pak se ale na M3 hned třikrát dostala do dlouhé zácpy, a když konečně opustila dálnici, úplně zkolaboval provoz za Amesbury. Nesčetní návštěvníci se snažili dostat na parkoviště slavného kamenného kruhu Stonehenge a další kolem té pláně extrémně pomalu projížděli, aby obdivovali působivě uspořádané skalní bloky. A tak měla Julia teď, krátce před cílem, skoro čtyři hodiny zpoždění. Slunce dávno kleslo za zelené kopce a nořilo drsnou pobřežní linii do zlatého světla. Po krátké, ale prudké přeháňce se ochladilo a ve vyježděných rýhách ještě stála voda. Silný vítr čeřil moře, nasazoval koruny světlé pěny vlnám, které se valily na pláže pod strmým pobřežím, a pohybovaly vysokou trávou a lučním kvítím na okraji silnice. Místy vozovku lemovaly nízké zdi. Na jedné z nich byla připevněna cedule. Prozradila Julii, že malá obec Carywith, kam míří, je vzdálená už jen několik mil. Vrhla při odbočování zkoumavý pohled na svůj mobil zasunutý do jednoho z držáků na čelním skle. Podle navigační aplikace by měla do vesnice dorazit asi za patnáct minut. To znamenalo, že přijede krátce po osmé. Je nepravděpodobné, že by na ni Isobell Chegwinová čekala s čajem.

Julia přemýšlela, nemá-li znovu zavolat do Cove Cottage. Moc ráda by oznámila, že se opozdí, při předchozích pokusech ale hovor nikdo nepřijal, což její nervozitu ještě zvýšilo. Že by si spletla datum? Nebo stará veterinářka ignoruje zvonění telefonu, protože si to rozmyslela? Ta myšlenka přiměla Julii sešlápnout plynový pedál. Ne, musí to vyjít. Jestli jí to nedá…

Přísavka držáku nečekaně povolila, spadla s telefonem na řadicí páku a sklouzla odtamtud do prostoru na nohy u sedadla spolujezdce.

„Ne!“ Julia se reflexivně sehnula a snažila se mobil nahmatat, nepodařilo se jí ho ale uchopit. Když se narovnala a pohlédla před sebe, s leknutím zjistila, že její auto zajelo moc nalevo. Drncalo po štěrku a mířilo ke kulatému kameni, který vyčníval u silnice ze země. Vyděšeně dupla na brzdu a strhla volant doprava, nepodařilo se jí už ale kamenu vyhnout. Vůz do něj s ošklivým bouchnutím narazil, nezůstal však stát, ale pokračoval v jízdě. Julia svíraná bezpečnostním pásem nadskakovala na sedadle, když i zadní pneumatiky kodrcaly přes kámen. Pokusila se řídit, volant ale skoro nereagoval, dalo se jím jen velice těžko pohybovat. Pak konečně zafungovaly brzdy a mini zastavilo na okraji silnice. Motor zhasl, rozhostilo se ticho. Julia s divoce bušícím srdcem dlouho seděla za volantem a snažila se popadnout dech. To se nestalo, pomyslela si zoufale. Nenajela krátce před cílem do pitomého kamene! Třeba to není tak zlé, uklidňovala se a vystoupila, aby si prohlédla škody. Bylo to ale hodně zlé. Celá levá strana vozu byla poškozená. Nárazník visel dolů a blatník byl promáčknutý. Navíc mělo auto přední kolo nakřivo, což znamenalo, že je patrně něco s nápravou. V tom stavu s ním nemůže pokračovat v jízdě.

„Taková smůla!“ zamumlala Julia a rozhlédla se po okolí. Do Carywithu měla ještě dost daleko a tady nebylo nic jiného než pahorky a louky. Neviděla žádný dům ani statek, jen silnici, která se o pár set metrů dál ztrácela za kopcem.

Co udělám? přemýšlela. Ke své velké úlevě spatřila, že se ze směru, odkud přijela, blíží červené sportovní auto.

„Haló!“ Julia udělala malý krok do silnice, zvedla ruku a zamávala na řidiče. „Haló, potřebuju pomoc!“

Sportovní vůz, Aston Martin DB11, nezpomalil a prolétl kolem. Projel při tom kaluží ve vyježděné rýze. Ledová voda vysoko vystříkla a zasáhla Julii. Zmáčela sukni jejích květovaných letních šatů a postříkala jejich živůtek. Auto se řítilo do kopce a zmizelo za ním.

„Ne, ne, ne!“ Julia se vyděšeně dívala na skvrny, které se začínaly rýsovat na jejích světlých balerínách a šatech. Zachovej klid! pomyslela si a přinutila se několikrát zhluboka nadechnout a vydechnout. Neměla ve zvyku se hroutit, ať jí život postavil do cesty jakoukoli překážku. Na druhé straně ji toho v posledních týdnech potkalo už moc, bylo pro ni proto těžší než jindy se vzchopit. Může se aspoň utěšovat tím, že to po všech těch dnešních katastrofách nemůže být horší…

Přijížděl další vůz, tentokrát starý šedivý Land Rover Defender s bílou střechou. Julia bezděčně couvla, aby nedostala další nechtěnou sprchu. Auto ale zastavilo a ze staženého okénka vystrčil hlavu světlovlasý muž.

Zdálo se, že je vysoký a soudě podle paže položené na otevřeném okně velice vytrénovaný. Julia viděla žíly, které se rýsovaly pod opálenou pokožkou jeho předloktí, a působivý biceps pod vyhrnutým rukávem košile.

„Potřebujete pomoc?“ zeptal se a prohlížel si ji se směsicí obav a pobavení. Julii to bylo velice nepříjemné. Rychle zkřížila paže na prsou.

„Měla jsem nehodu,“ řekla. „A moje auto je nepojízdné.“

„Nehodu?“ Mužův úsměv pohasl. Zajel s vozem o kus dál a zaparkoval před Juliiným mini. Pak vystoupil. Když k ní zamířil, potvrdil se Juliin předpoklad.

Byl opravdu velký a vysportovaný, se širokými rameny a svaly na správných místech. Odhadovala, že nedávno překročil třicítku. Blonďaté vlasy měl na její vkus trochu moc dlouhé. Vypadal ale dobře, se zářícíma modrýma očima, kterých si člověk okamžitě všiml, a udržovaným třídenním strništěm. Oblečením byl spíš dřevorubecký typ. Džíny, rozepnutá kostkovaná bavlněná košile přes bílé tričko, vyšlápnuté tenisky. Tedy nic pro mě, pomyslela si, protože si potrpěla na elegantně oblečené muže. Ne že by to hrálo nějakou roli. Po katastrofě s Robem už v žádném případě nehledala…

„To opravdu nevypadá dobře,“ prohlásil muž. Julia zaznamenala, že má skotský přízvuk. Chvíli upíral pohled na poškozený předek auta, pak si Julii změřil s novou starostí v očích: „Nejste zraněná?“

Zavrtěla hlavou. „Auto už ale nejede. A já musím naléhavě do Carywithu.“

Muž její poznámku přeslechl, očividně byl pořád ještě zaměstnaný vozem. „Jak se to stalo?“

„Narazila jsem do kamene.“ Julia ukázala na balvan, který se jí stal osudným.

„Do toho velkého?“ Muž pokrčil čelo. „Proč?“

Julia cítila, jak jí žhnou tváře, protože jí ten kámen, když si ho teď prohlížela, taky připadal nepřehlédnutelný.

„Já… nesoustředila jsem se,“ odpověděla vyhýbavě.

„A proč máte mokré šaty?“ Muž pohlédl k obloze. „Už přece neprší.“

„Prohnal se kolem sportovní vůz a postříkal mě,“ řekla a spustila paže, aby se na sebe znovu podívala. Všimla si při tom, kolik z jejího těla odhaluje mokrá látka, proto paže hned zase překřížila.

„Můžete mě kousek svézt?“ zeptala se.

Přikývl. „Můžu vás dokonce odvézt do Carywithu. Já tam totiž jedu.“

„Mám s sebou ale pár věcí,“ upozornila ho Julia, když chtěl zamířit k džípu. „Ty musíme vzít také.“

„Pokud se mi vejdou dovnitř, nemám nic proti,“ prohlásil a následoval Julii k zavazadlovému prostoru jejího auta.

„Nedivte se,“ řekla, než otevřela obě křídla zadních dveří, muž přesto udiveně zalapal po dechu, když spatřil velkou krychlovou klec zakrytou několika ručníky. Ty ale sklouzly, pravděpodobně kvůli otřesům.

„Co to je?“ zeptal se.

„Můj zlatý křeček,“ odpověděla Julia. „Tedy jeho klec. Někde v ní ale je.“

Zvedla ručník a podívala se skrz mříže. Bungee ale nebyl vidět, takže ho kodrcání neprobudilo – nebo pokud ano, očividně ho nevyvedlo z klidu. Julia s úlevou urovnala pokrývku a napřímila se.

Muž si ji s pokrčeným čelem prohlížel. „Vy berete na cesty svého křečka?“

„No ano, nemohla jsem ho nechat doma samotného,“ odvětila a posunula si brýle na nose, jak to dělala pokaždé, když byla nervózní.

Muž zavrtěl hlavou. „To nemáte nikoho, kdo by se o něj postaral, když tam nejste?“

Při té otázce musela Julia polknout. Ne, momentálně nemá nikoho, kdo by to pro ni mohl udělat. Jindy se toho vždy ujal její přítel Rob, a když nemohl, požádala o to svou nejlepší přítelkyni Stellu. Jenže Rob jí nedávno řekl, že se s ní chce rozejít, protože se zamiloval do Stelly. Ti dva jsou teď pár, takže Julia nejenže nemá přítele a nejlepší přítelkyni, ale ani opatrovníka pro křečka. Těmito smutnými podrobnostmi svého zpackaného života ale nechtěla muže nudit, proto jen pokrčila rameny.

„Chvíli tady zůstanu,“ vysvětlila. „Aspoň si to myslím.“

„Vy to nevíte přesně?“ Skepticky si ji prohlížel. „Jste opravdu v pořádku? Neudeřila jste se při té nehodě do hlavy?“

„Ne,“ odpověděla Julia. Cítila se trapně a zlobila se, že se o své nejisté situaci vůbec zmínila. Možná je z toho šoku opravdu trochu zmatená. Každopádně ale tomu člověku po jejích plánech do budoucna nic není. Neměla chuť s ním o nich diskutovat, proto opatrně vytáhla klec z kufru auta.

„Vzal byste ostatní věci?“ Ukázala bradou na napěchovanou cestovní brašnu a velkou igelitovou tašku s krmením a podestýlkou pro křečka, které se ještě nacházely v zavazadlovém prostoru.

Muž obojí vyndal z auta a skepticky pozoroval zavazadla.

„Bude to opravdu jen tak tak,“ zabručel. Když o chvíli později dorazili k jeho vozu a neznámý otevřel zadní dveře, pochopila Julia, jak to myslel.

Celá ložná plocha až k přednímu sedadlu byla plná. Na pravé straně stála prázdná zamřížovaná přepravka pro většího psa. Vedle ležel sbalený stan, nesrolovaný spací pytel, karimatka, nářadí, lodní vak a několik krabic nedbale naskládaných na sobě. Na okraji se navíc povalovaly velice špinavé pohorky.

Muž popadl boty a hodil je do vozu. Pak odsunul stan a spací pytel tak, aby mohla Julia postavit klec s křečkem vedle bedny pro psa.

„Uvidím, kam se mi podaří uložit zbytek,“ prohlásil, než se Julia vydala k mini pro kabelku a mobil, a pokračoval v urovnávání zavazadel.

„Vpředu musím taky ještě uklidit,“ upozornil ji, když zamířila ke dveřím spolujezdce.

Když otevřela dveře, opravdu se jí naskytl podobně chaotický obraz. V prostoru pro nohy leželo několik prázdných lahví od vody a obal od sušenek, na sedadle různé mapy a k Juliině velkému údivu nejnovější vydání časopisu Journal of Veterinary Pharmacology and Therapeutics, odborného časopisu, který také pravidelně četla.

„Vy jste veterinář?“ zeptala se.

„Ano.“ Zavřel zadní dveře a přišel k ní, odstrčil ji kousek stranou a odklidil věci z prostoru pro nohy a ze sedačky tak, že je nacpal dozadu. „Proto mi taky nepřipadá dobré, že berete svého křečka na cesty. Pro toho malého je to přece hrozně stresující.“

„Bungee je velice odolný,“ namítla Julia. „Mimochodem jsem taky veterinářka, nemusíte si tedy dělat starosti. Můj křeček je u mě v nejlepších rukách.“

„Veterinářka?“ Muž se podíval přes rameno a prohlížel si ji tak nevěřícně, že v Julii stoupal důvěrně známý pocit vzteku.

Nenáviděla jak svou nedochvilnost, tak skutečnost, že ji lidi neberou vážně. K tomu ale bohužel docházelo často, když měřila jen metr šedesát pět a byla velice drobná. Mnozí ji proto považovali za mladší a nemohli uvěřit, že v šestadvaceti nejen úspěšně ukončila studium veterinární medicíny, ale má i skoro dva roky praxe v oboru.

Zdálo se, že to muž vidí stejně. „Kde pracujete?“ zeptal skepticky.

„Momentálně nikde. Já…“ Jen velice krátce zaváhala.

„Právě se osamostatňuji.“

„Pak tedy hodně úspěchů.“ Stáhl ústa k posměšnému úšklebku. Zjevně jí kvůli jejím domněle chybějícím znalostem o potřebách hlodavce dával jen málo šancí.

„A vy?“ otázala se Julia. „Kde pracujete vy?“

„Momentálně jsem mezi dvěma zaměstnáními.“ Přejel rukou po sedadle a vymetl ven pár drobečků. „Pracoval jsem poslední roky v cizině, teď uvidím, kam mě vítr zanese.“

„V cizině?“ otázala se Julia, proti své vůli zvědavá. „Kde?“

„Posledních šest měsíců ve Skandinávii. Předtím v Jižní Africe a ještě dřív v Indonésii,“ odpověděl. „Vždy tam, kde mě právě potřebovali. Veterináři jsou žádaní všude, mohl jsem tak při práci vidět kus světa. Líbí se mi to víc než být pořád na jednom místě.“

„Já jsem na jednom místě ráda,“ prohlásila Julia, dobře si vědoma toho, že jí pro to tvrzení chybí praktické zkušenosti. Vždycky si přála mít pevný domov, jako dcera úspěšných obchodníků, kteří neustále létali po světě, ho ale nikdy neměla. Když byla malá, cestovala s rodiči, pak se ti dva rozvedli a Julie, jakmile přišel čas školní docházky, bydlela v různých internátech, v nichž se necítila moc dobře. Dokonce i prázdniny byly jako ruleta, protože nikdy nevěděla, do které země se bude muset tentokrát vydat, aby strávila čas s otcem nebo matkou. Ten neklidný život probudil v Julii hlubokou touhu konečně se někde usadit. Chtěla místo, kam bude patřit. Vybrala si Londýn, tam už ale nemohla zůstat, proto začala hledat znovu…

Muž se k ní zase obrátil zády a urovnával něco za sedadlem. Tiše si odfrkl.

„Co je?“ zeptala se Julia podrážděně.

Otočil se k ní a ona si znovu uvědomila, jak je vysoký. Sahala mu sotva k ramenům. Se skeptickým pohledem se na ni podíval.

„Když není tulácký život nic pro vás, proč to požadujete po svém křečkovi?“

„Protože…“ Julia zvedla paže a nechala je zase klesnout. „Nešlo to prostě jinak.“

S námahou spolkla knedlík, který se jí najednou vytvořil v krku. Sakra, nechtěla se před tím blonďatým obrem rozplakat. To ale udělá, když ten člověk bude ještě chvíli kroužit kolem toho, že je v tuto chvíli úplně sama.

„Můžeme jet?“ zeptala se.

Ustoupil stranou a ukázal na sedadlo spolujezdce.

„Prosím.“

Julia zaváhala, protože odřená a zčásti poškozená kůže pořád ještě moc lákavě nevypadala.

„Berte to pozitivně,“ pronesl muž, který si její skeptický pohled očividně vyložil správně. „Kdybych měl skvěle udržované velurové sedačky, možná bych vás nenechal si na ně v těch špinavých šatech sednout.“

Julia vyděšeně přihlížela, jak obchází auto a nasedá na straně řidiče. Má pravdu, pomyslela si zahanbeně. Může být ráda, že zastavil a nejel prostě dál jako ten červený sportovní vůz. Už to od něho bylo hrozně milé.

„Promiňte,“ řekla. „Nechtěla jsem dělat cavyky.“ Odbyl to mávnutím ruky. „Nic se neděje. Nastupte.“

Julia se naposledy ohlédla po svém mini, které stálo poškozené na okraji silnice, pak se přidržela dveří a usedla na sedadlo spolujezdce. Mokrá sukně ji nepříjemně zastudila na nohách.

„Myslíte, že nevadí, když tady auto nechám?“ zeptala se při zapínání bezpečnostního pásu. „Hned zítra ho nechám odtáhnout do nejbližší dílny. Určitě tady nějaká je, že?“

„To nevím,“ přiznal. „Dřív ano, několik let jsem ale v Carywithu nebyl.“

Nastartoval. Motor naskočil a Julia se v mokrých šatech v chladném průvanu roztřásla zimou. Pomyslela na bundu, kterou ráno nacpala do cestovní brašny, protože červencové počasí bylo tak krásné. Požádat muže, aby tašku znovu vyndal z auta, nechtěla, stálo by to jen čas a ona má i bez toho hrozné zpoždění. Složila proto jen paže na prsou a čekala, až se rozjedou.

Muž na ni vrhl ze strany pohled. „Je vám zima?“

„V pohodě,“ prohlásila. „Prosím, můžete jet? Mám trochu naspěch.“

Sáhl za sedadlo a s trochou námahy vytáhl tmavomodrou mikinu. „Tady, můžete si to obléknout, jestli chcete.“

Julia vzala mikinu, která jí byla o několik čísel větší.

„Bude ale špinavá,“ poznamenala.

„To nevadí,“ řekl muž. „Tak dělejte. Na to čas máme. Za chvíli začnete cvakat zuby.“

Julia rychle rozepnula pás a vklouzla do mikiny. Musela si ohrnout rukávy, silná tkanina ji ale okamžitě začala příjemně hřát.

„Děkuju.“ Zapnula zip, a zatímco se muž vracel s džípem zpátky na silnici, znovu se připoutala.

Až teď zaznamenala mužnou vůni, která z mikiny vycházela. Byla to směs cedru, mechu a mýdla, která jí připadala velice příjemná, právě proto ji ale tak rozčilovala. Stejně teplé a voňavé by pravděpodobně bylo objetí toho muže. Bylo to příliš intimní, protože se vůbec neznali.

„Jsem mimochodem Henry,“ řekl, jako by uhodl její myšlenky, a zapnul blinkr, aby se řídil silničním ukazatelem. „Henry Campbell.“

„Julia Shawová,“ představila se také a zašilhala po něm. Campbell bylo skotské jméno. A pak ten jasně rozeznatelný akcent…

„Vy nepocházíte z Carywithu, že?“

„Ne,“ odpověděl. „Jedu jen navštívit starou přítelkyni.“ Julia si položila otázku, jestli se to přídavné jméno vztahuje na věk přítelkyně. Nebo tím myslí, že se znají dlouho? Jde snad o jeho bývalou? Vypadal na to, že má úspěch u žen. Aspoň u těch, které si potrpí na chaoty, pomyslela si a vrhla rychlý pohled přes rameno na nedbale naskládaná zavazadla.

Překonali další kopec a Julia překvapeně vydechla.

„To je Carywith?“

Henry Campbell přikývl. „Hezký, viďte?“

V tom mu musela dát Julia za pravdu, protože rybářská vesnice, která se tulila k okraji zálivu, byla opravdu nádherná. Malé domky s částečně obílenými kamennými fasádami stály těsně vedle sebe, nad střechami se tyčila věž kostela. Lodě nekotvily u mola za přístavní hrází, ale byly v určitém rozestupu navzájem svázané u břehu.

Julia našla o tom místě na internetu mnoho informací a věděla, že je právě příliv. Při odlivu by lodě ležely na pobřeží jako uvízlé velryby a musely čekat na návrat vody. Týkalo se to i rybářských člunů u přístavní hráze, nad nimiž kroužili nesčetní rackové. Dál na moři na konci pevninského výběžku navíc Julia objevila malý maják, který ukazoval lodím cestu.

Zhluboka si povzdechla a na okamžik zapomněla na špinavé, mokré šaty a starosti, které si dělala kvůli svému zpoždění.

Bylo správné jet na to idylické místo, daleko od Londýna, pomyslela si. Tady konečně najde klid a zapomene, co se stalo na Veterinární klinice St. George’s. A nehrozí tu také nebezpečí, že potká Roba se Stellou a bude se muset dívat, jak vrkají.

„Všechno v pořádku?“ Henry Campbell na ni vrhl kradmý pohled a Julia si ke svému zděšení všimla, že jí z oka ukápla slza. Rychle sundala brýle a otřela si tvář.

„Ano,“ ujistila ho.

Natáhl se přes ni, otevřel přihrádku na rukavice a vylovil z mnoha věcí, které tam skončily, balíček kapesníků. „Tumáte.“

Julia ho vděčně přijala. Vysmrkala se a strčila použitý kapesník do kabelky. Potom sklopila clonu proti slunci a pohlédla do zrcátka.

No, skvělé! pomyslela si. Vyndala ještě jeden kapesník, aby si jím otřela černé cestičky, které na jejích tvářích vytvořily slzy. Normálně se skoro nelíčila, dnes ale použila oční linky a řasenku. Zdůraznilo to její jantarově zbarvené oči, o nichž byla přesvědčená, že jsou na ní nejnápadnější. Nosila proto tenké zlaté obroučky brýlí, protože se to k sobě výborně hodilo. Jinak na sobě neshledávala nic zvláštního. Rysy jejího obličeje byly pravidelné, ani výrazně krásné, ani ošklivé, s rovným nosem a klenutými rty. Její dlouhé vlasy, o nichž se kdysi jedna jízlivá spolužačka vyjádřila, že jsou hnědé jako myš, měla svázané do ohonu, jednotlivé prameny se z něho už ale uvolnily. A byla jako vždy příliš bledá. Její pokožka měla obecně spíš sklon ke spálení než k opálení, v tuto chvíli byla ale bílá jako křída. Zdůrazňovalo to tmavé stíny pod jejíma očima. V poslední době zkrátka nespala dobře, protože ji to všechno hrozně sebralo. A pak ještě ten hrozný dnešek. Je nějaký div, že nevypadá zdravě? Julia energicky zaklapla sluneční clonu, a když se podívala dopředu, viděla, že dorazili na okraj Carywithu.

„Kam potřebujete hodit?“ zeptal se Henry Campbell.

„Ke Cove Cottage,“ odpověděla Julia. „Stojí trochu stranou u Ocean Road.“ Vytáhla mobil. „Počkejte, hned vám řeknu, kam máte…“

„Vím, kde to je,“ řekl a pohlédl na ni s novým zájmem.

„Bydlí tam Isobell Chegwinová. Je to ta stará přítelkyně, kterou chci navštívit.“

„Och!“ Julia na něho zírala, vyděšená z toho, že jí to nedošlo dřív. Sakra, on je taky veterinář! A pokud míří do Cove Cottage, patrně to není náhoda! „Nejste tady ale kvůli praxi, že ne?“ zeptala se opatrně.

„Kvůli Isobellině veterinární praxi?“ odpověděl otázkou. „Proč? Co je s ní?“

„Doktorka Chegwinová se chystá odejít na odpočinek,“ odpověděla Julia. „Prodává dům i ordinaci.“

Znovu před sebou viděla inzerát, na který narazila při brouzdání po internetu. Veterinářka prodá starý dům v Cornwallu s praxí tomu, kdo se ujme nástupnictví, stálo v něm a Julia okamžitě věděla, že je to pro ni řešení. Už jako dítě snila o tom, že bude venkovskou zvěrolékařkou. Jako v jejím oblíbeném seriálu Všechny velké a malé bytosti. Nala měla všechny díly na DVD. Patřilo k nejšťastnějším vzpomínkám jejího dětství sedět na Španělčině klíně a sledovat příběhy o veterinářích Jamesu Herriotovi a Siefriedu a Tristanu Farnonových, kteří provozovali praxi v yorkshirské vesnici. Někdy byla dokonce přesvědčená, že její rozhodnutí studovat veterinární medicínu souvisí s tím zážitkem z dětských let.

Rodiče byli hrozně zděšeni z toho, jaké povolání si zvolila. Oba očekávali, že jediná dcera půjde v jejich stopách a bude se věnovat ekonomii. Otec dokonce vyhrožoval, že nezaplatí školné. Naštěstí byla Juliina prateta Paige dost bohatá na to, aby jí vypomohla. Teta Paige ji vždycky podporovala. Nakonec se jí podařilo přesvědčit rodiče, že Julia musí jít vlastní cestou.

A přesně to Julia udělala. Ukončila studium veterinární medicíny v rekordním čase, a to tak dobře, že mohla hned nastoupit na nejrenomovanější veterinární kliniku v Londýně. A byla by tam pravděpodobně pořád ještě zaměstnaná, kdyby se nestala ta věc s Dominionem. Skandál kolem cenného dostihového koně vyvedl Juliin život úplně ze zaběhnutých kolejí. Několik dlouhých, temných týdnů nevěděla, co má dělat. Změnil to až inzerát Isobell Chegwinové. Dům v Cornwallu s ordinací bylo východisko, které Julia hledala. A nenechá si ho vzít, proto čelila zkoumavému pohledu Henryho Campbella.

„Isobell se chystá… co?“

„Prodává domek a praxi,“ zopakovala Julia. „A to mně. Ústně mi to už přislíbila a já jsem tady, abych…“

„Ne, to se mýlíte,“ přerušil ji. „Já jsem Isobellin nástupce. Pokud se skutečně vzdá praxe, přejde ordinace na mě.“

2 

„Ale…“ Juliiny myšlenky se rychle vrátily k jejímu telefonátu se starou veterinářkou. „To není možné! Včera jsem s doktorkou Chegwinovou mluvila a ona říkala, že jiný zájemce není.“

Henry Campbell se vyhnul nákladnímu automobilu, který jel proti němu v jedné z úzkých vesnických uliček.

„Já se o to nemusím ucházet,“ prohlásil. „Tu dohodu jsme uzavřeli s Isobell už v době, když jsem začal se studiem. Říkala, že můžu ordinaci převzít, až budu chtít. Mám to dokonce písemně.“

Julia mlčela. Byla jí najednou zima. Nevěnovala už pozornost přístavu, kolem kterého projížděli. V hlavě se jí honily myšlenky. Je opravdu možné, že právě muž, jenž jí pomohl v nouzi, jí vezme věc, která je pro ni životně důležitá?

Ne, to je vyloučené, pomyslela si a cítila, jak se jí vrací bojovný duch.

„Doktorka Chegwinová se o vás nezmínila,“ trvala na svém. „A sám jste před chvílí řekl, že nevíte, co s vámi bude dál. O převzetí ordinace vůbec nebyla řeč.“

Henry Campbell zatroubil, protože mu jiné auto bránilo v projetí, a pak odbočil. Julia poznala, že už vesnici skoro opustili.

„Vůbec jsem nevěděl, že Isobell chce skončit,“ vysvětlil. „Je-li to ale tak, stanu se pochopitelně jejím nástupcem. Tak to bylo vždycky dohodnuté.“ Ukázal dopředu.

„Můžeme se ale zeptat samotné Isobell, komu z nás tu praxi dá. Za okamžik tam totiž budeme.“

Julia viděla, že se silnice před nimi rozdvojuje. Henry se dal levou odbočkou do malého kopce. Za mírnou pravotočivou zatáčkou stál Cove Cottage.

Poslední růžovofialové pruhy na obloze nořily dům s hluboko sahající doškovou střechou a černobílým hrázděným zdivem do nádherného teplého světla. Usedlost obklopovala zahrada se sukovitými stromy a bujnými keři a květinami, jejichž květy se na noc už zavřely. V nízké kamenné zdi, jíž byl pozemek obehnán, byla zapuštěna bíle natřená, vybízivě otevřená vrata, jimiž Henry s džípem projel. Když zastavil na velkém prostranství před domem vedle tmavozeleného Range Roveru, spatřila Julia, že na dům navazuje ještě druhá budova, kterou také znala z fotografií na internetu. Jednalo se o bývalou stáj, která byla rozšířena a přeměněna v praxi. Vzadu v zahradě rozeznala navíc něco jako malý zahradní domek.

Julia tomu nemohla uvěřit. Už na obrázcích vypadal Cove Cottage kouzelně, ve skutečnosti byl ale…

„Dokonalé,“ zamumlala a podívala se na Henryho Campbella, který k ní otočil hlavu.

„Taky si myslím.“ Jeho modré oči se vyzývavě zablýskly, když prudce otevřel dveře auta a vystoupil. Dlouhými kroky zamířil k domu.

„Počkejte!“ Julia ho chtěla následovat, když ale opustila vůz, uvědomila si, že na sobě pořád ještě má příliš velkou mikinu. Rozzlobeně rozepnula zip, aby si ji svlékla, a spatřila skvrny na šatech. Krátce přemýšlela a dospěla k závěru, že mikina je menší zlo. Rychle zip zapnula a obešla auto. Henry Campbell už stál u domovních dveří, které se právě otevřely. Z nitra domu dopadalo světlo a obklopovalo starou ženu, která se v nich objevila, jako svatozář. Muselo jí být kolem sedmdesáti, byla vysoká a štíhlá a držela se velice zpříma. Sněhobílé vlasy měla na šíji stažené do ohonu, oblečená byla v hnědé sukni a dlouhém zeleném kardiganu, který si přidržovala na prsou.

„Duncane, neříkej, že jsi zase…“ Zarazila se a na vrásčitém obličeji se jí objevil zářivý úsměv. „Henry!“ zvolala nadšeně a natáhla k němu ruce. „Ano, jsi to ty. Co tady děláš?“

„Ahoj, Isobell.“ Henry k ní přistoupil a přitiskl ji k sobě. Julii, která mezitím také dorazila ke dveřím, bodlo u srdce. Ti dva se očividně opravdu znali.

„Proboha, jak je to dlouho?“ zeptala se stará dáma, když se odtrhla od Henryho. „Šest let?“

„Zhruba tak,“ přikývl.

Isobellin pohled padl na Julii. „A kdo je tohle?“ zeptala se s úsměvem. „Tvoje přítelkyně?“

„Ne, to je Julia Shawová,“ vysvětlil, než se Julia mohla představit sama. „Její auto zůstalo nepojízdné na silnici, proto jsem ji vzal s sebou.“

„Ach, doktorka Shawová, samozřejmě!“ Stará veterinářka přikývla a prohlédla si mladou ženu pozorněji.

„S vámi jsem, po pravdě řečeno, už nepočítala. Myslela jsem, že jste si to rozmyslela.“

„Ne, nerozmyslela,“ pospíšila si Julia s odpovědí. „Jen mě něco zdrželo, proto jedu tak pozdě. Snažila jsem se vám dovolat a oznámit vám to, nikdo ale nebral telefon.“

„To je možné,“ řekla Isobell Chegwinová. „Musela jsem v poledne na farmu starého Duncana. Měl starost o jednu z ovcí. Naštěstí to byla jen kolika, chvíli to ale trvalo. A občas jsem byla v zahradě. Když se jdu podívat na své květiny, zapomenu někdy na čas.“ Potěšeně se usmála.

„Henry se zmínil, že máte problémy s autem. Co se stalo?“

„Měla jsem malou nehodu.“ Julia stručně vylíčila havárii, nezmínila se však, že si za to může sama, protože byla nepozorná. Vysvětlila ale, proč má na sobě nadměrně velkou mikinu, ve které vypadá určitě směšně.

„Pan Campbell byl tak laskavý, že mi vypomohl,“ řekla s postranním pohledem na světlovlasého obra, který stál na její vkus příliš blízko u ní. Jeho velikost byla zastrašující, především teď, když věděla, že jsou konkurenti.

„To od tebe bylo moc milé, Henry,“ řekla Isobell Chegwinová. „Byl jsi ale vždycky džentlmen.“ Soucitně pozorovala Julii. „Nechcete se nejdřív převléknout?“

Julia byla krátce v pokušení nabídku přijmout. To by ale musela nechat Henryho se starou dámou samotného. Tu šanci mu dát nechtěla, zavrtěla proto hlavou. „Ne, to je v pořádku.“

„Tak pojďte dál,“ vyzvala je Isobell Chegwinová. „Uvařím čaj a podívám se, co mám v domě k jídlu.“

Julia a Henry na sebe pohlédli. „Po vás,“ řekl Henry a nevrle jí dal přednost.

Vstupní prostor s hezkou kamennou dlažbou Julia okamžitě poznala z obrázků, které viděla na internetu. Byl tam malý stolek, na němž stála váza s čerstvými květinami, a křeslo potažené modrým sametem, jenž lehce měnil barvy. Julia musela okamžitě myslet na moře. Nalevo od stolku s křeslem vedlo dřevěné schodiště do prvního patra, vpravo chodba do zadní části domu.

Tady ale podoba s fotografiemi, které Julia znala, končila, protože Isobell už očividně začala balit kvůli stěhování. Na schodech byly naskládané knihy a v chodbě se nacházely četné krabice. Na vrchu ležela lampa se stočeným kabelem.

„Musíte mě omluvit,“ řekla. „Třídím právě věci. Za ta léta se toho nahromadilo příliš a všechno s sebou vzít nemůžu.“

„Je to tedy pravda?“ zeptal se Henry. „Opouštíš Carywith?“

Stará dáma přikývla. „Stěhuju se ke své sestřenici. Emma nezvládá moc dobře úmrtí svého manžela. Žije ve velkém domě se zahradou a nechce tam být sama. A mám-li být upřímná, já už taky nechci. Mládnout nebudu a je lepší, když ten krok udělám teď. Kdybych tady bydlela, nikdy bych nepřestala pracovat.“

Henry zavrtěl hlavou. „Ale…“

„Jděte do salonu,“ přerušila ho Isobell a ukázala do chodby. „Udělám jen v rychlosti čaj. Hned se vrátím.“

Zmizela ve dveřích, za nimiž Julia tušila kuchyni. Henry zabručel něco nesrozumitelného a pokračoval dál chodbou. Julia ho následovala do místnosti na jejím konci, která očividně sloužila jako obývací pokoj.

Vysoká hromada časopisů na konferenčním stolku a dva kartony postavené na sobě v rohu svědčily o tom, že Isobell začala s vyhazováním už i tady. Jinak bylo ale všechno ještě na svém místě. U krbu se nacházela pohovka se dvěma lenoškami potaženými hezkou látkou s květinovým potiskem, které vypadaly velice pohodlně. Po obou stranách malého sekretáře umístěného pod jediným oknem stálo několik knihoven se skleněnými dveřmi, které byly plné starých, v kůži vázaných knih. Na stěnách visely zarámované obrazy, všechny s motivy květin. Velké prosklené dvoukřídlé dveře vedly na kamennou terasu, která umožňovala výhled nejen na zahradu, ale i na moře, které se prostíralo o něco dál. Bylo to stejně krásné jako na fotografii, kterou Julia viděla. Srdce se jí rozbušilo rychleji, protože si teď byla ještě jistější, že ten dům bezpodmínečně chce. Dostane ho však?

Pohlédla na Henryho Campbella, který přistoupil ke skleněným dveřím a díval se ven. Ruce měl v kapsách džínsů, ramena napjatá. To, že se k ní otočil zády, jí připadalo skoro demonstrativní. Jako by chtěl úmyslně ignorovat její přítomnost. Odhadl ji ale špatně, pokud si myslí, že tím na ni zapůsobí. Jestli se něčemu za těžkých let v internátu naučila, pak tomu, že se nemá nechat zastrašit. Je sice malá, to ale neznamená, že si nechá všechno líbit…

Jako by slyšel její myšlenky, Henry se k ní najednou otočil. Jejich pohledy se setkaly. Julia polkla, když viděla smutek, který na vteřinu spočíval v jeho modrých očích. Pak po ní ale zase šlehl zlostným pohledem jako předtím ve voze.

„Jak jste vlastně přišla na to, že je veterinářská praxe na venkově něco pro vás?“ zeptal se. „Vůbec se na to nehodíte. Musí to dělat někdo, kdo ví, jak tady lidi uvažují. Někdo, kdo dokáže Isobell důstojně nahradit.“

Julia polkla, čelila ale jeho pohledu. „A to jste vy?“

„Každopádně jsem mnohem vhodnější,“ pokračoval.

„Trávil jsem u Isobell všechny prázdniny a naučil se od píky, co dělají veterináři tady venku. Navíc se v Carywithu vyznám. Vy naproti tomu ani neumíte jet bez nehody po volné venkovské silnici a vozíte s sebou svého křečka! To mluví za vše!“

Jeho slova Julii zasáhla, ale nepovolila. Udělala krok k němu a zadívala se na něho.

„Ano? Pokud se dá podle interiéru našich aut usuzovat na profesní schopnosti, řekla bych, že by si měla Isobell dobře rozmyslet, jestli vám svěří praxi a dům s udržovanou zahradou. Vy byste dokázal uvrhnout tohle místo do naprostého chaosu.“

Henry zamrkal a v jeho tváři se zacukal sval, jak Julia spokojeně zaznamenala. Pak ale znovu polkla, protože k ní přistoupil ještě blíž. Stáli teď těsně u sebe a on se k ní hrozivě sklonil.

„Dobře, přiznávám, že jste pořádnější než já,“ zavrčel.

„Tady ale nejde o to, kdo umí lépe zacvaknout papíry do pořadače, ale kdo se dokáže optimálně postarat o zvířata. A nemluvíme o křečcích. Musí se tu kastrovat býci a pomáhat při porodu telat a hříbat. Nemůžete přece popřít, že vám na to chybí fyzická síla.“

„Neměl byste mě podceňovat, pane Campbelle,“ prohlásila Julia. „Především proto, že neznáte mou profesní dráhu. Ve svém posledním zaměstnání jsem pracovala především s koňmi a umím si poradit, když zvíře váží víc než můj Bungee.“

Henry Campbell sevřel ruce v pěst a vztekle se na ni díval, ale aspoň pro tuto chvíli mu zjevně došly argumenty.

„O čem jste tak rozčileně mluvili?“ Stará dáma s úsměvem vstoupila do salonu. Přinesla podnos se třemi šálky horkého čaje a velkým talířem se sendviči a položila ho na konferenční stolek.

Julia o krok ustoupila od Henryho. On udělal totéž a prohrábl si rukou vlasy.

Isobell si očividně teprve teď všimla, jaké napětí mezi nimi panuje, a ustaraně svraštila čelo. „Nebo se snad hádáte?“

„Ano, hádáme,“ vyhrkl Henry. „Slečna Shawová tvrdí, žes jí slíbila, že jí prodáš dům a praxi.“

Isobell usedla na pohovku. „Ano, to je pravda. Podrobnosti musíme pochopitelně ještě vyjasnit, protože je ale dosud jediný zájemce, určitě se dohodneme.“

„Přesně tak,“ potvrdila Julia s úlevou. „Dohodneme se dokonce naprosto jistě.“

Henry začal nervózně přecházet po pokoji a stále znovu projížděl prsty skrze světlé vlasy, které mu hned zase padaly do čela.

„To ale nejde, Isobell! Nepamatuješ si, žes mi tu praxi slíbila?“ Zastavil se a naléhavě se na ni podíval. „Řekla jsi, že ji můžu převzít, když budu chtít.“

Stará dáma chvíli přemýšlela. „Ano, máš pravdu, ale…“ Zavrtěla hlavou. „Henry, to je už celá věčnost! Byl jsi pořád v cizině a já tě léta neviděla. Myslela jsem, že jsi na to dávno zapomněl.“

„Proboha, ty to ještě máš?“ Julia polkla. „Co tam stojí?“

Přikývl. „Byl vždycky můj sen jít v tvých stopách. Chtěl bych…“

„Vy naproti tomu…“