PROMRHANÁ NĚHA

Copyright © Jan Šimek, 2024

Cover © Jana Rybová, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5429-5

Obsah

- Impulsy z Ria

- Vratné lásky

- Vlastenec

- Vlastenec II

- Komodita

- Sodoma Gonora

- Ich forma

- Doslov autora

- Poděkování

IMPULSY Z RIA

Čeští sportovci tou dobou na druhé straně světa hájili barvy našeho národa, a pokud nevozili ze svých kolbišť rovnou medaile, mohli se zpravidla pochlubit alespoň velice slušným umístěním. Jedna slavná ruská tyčkařka ten den oznámila konec kariéry, na kterém se zákaz startu na olympiádě kvůli dopingu podepsal jenom trochu. V imigračním táboře u francouzského přístavního města Calais se zrovna nacházelo téměř sedm tisíc nelegálních přistěhovalců. Británie byla už téměř dva měsíce rozhodnutá opustit Evropskou unii a v Americe už byl jeden obskurní miliardář tak napevno usazený ve své kandidatuře na post prezidenta, že když se jeden jeho významný poradce kompromitoval, musel se pro jistotu svého postu zbavit sám. A zatímco etablované elity na Západě se se skřípěním zubů smiřovaly s tím, že Británie i Trump to skutečně myslí vážně, já jsem se na druhé straně světa zhruba stejně ochotně smiřoval s tím, že se mnou to naopak žádná zástupkyně něžného pohlaví nemyslí vážně vůbec.

Samozřejmě, pro devatenáctiletého zástupce toho méně něžného pohlaví, nadto ještě takového, jehož puberta vstoupila na scénu pozdě a s trémou, mohlo mít slovo vážně pouze jedinou dimenzi. Jako každý dospívající chlapec jsem i já odvozoval legitimitu své mužské identity od sexuálních úspěchů. Nepatřil jsem k těm šťastným, kdo s úderem patnáctého, nejpozději šestnáctého roku přišli na to, že vyzařují silnou sexuální auru, a s hledáním partnerek neměli sebemenší problém. Ale co už, takových bylo v mém okolí naprosté minimum. Nebyl jsem ani jedním z těch, kdo si v období puberty zvládli najít přítelkyni, a byť rychle upadli do jisté rutiny, pravidelný sexuální kontakt měli také zajištěný. Ani to by nebyl takový problém, spousta lidí kolem mě byla single. V zoufalství mě uvádělo to, že se mi s dívkami nedařilo vůbec nic. V mé hlavě byla vztyčená záhadná a prakticky neprostupná bariéra zabraňující mi navázat s holkami jakýkoliv bližší kontakt. Z nějakého důvodu to zkrátka nešlo. Zatímco ostatní mohli v tomto ohledu slavit alespoň dílčí úspěchy, já vždy ztroskotal už v prvních krocích, a na vybití své nahromaděné sexuální energie jsem tak byl trestuhodně sám.

Takže jsem si řekl, že takhle už to dál nejde. V mé hlavě byl vepsán nezpochybnitelný postulát, že každého muže, kterému se nejpozději do dvacátého roku nepodaří proniknout mlhami nezdaru, čeká nevyhnutelná společenská ostrakizace. Do dvacítky mi přitom zbýval měsíc, do nástupu na vysokou školu dva. Rozhodl jsem se proto investovat finanční obnos inkasovaný od rodičů za splněnou maturitu a ženskou ochotu si jednoduše zaplatit.

Nejhorší na tom bylo, že značná část mého okolí nedokázala mou nedobrovolnou samotu pochopit. Vážil jsem sice padesát kilo (ano, to je pět a nula), což bylo i při mé malé výšce dost málo, ale jinak jsem žádnými zásadními deformacemi netrpěl. Můj obličej, ač na pohled téměř dětský, se dal dost dobře označit za pohledný, a když jsem chtěl (pravda, tehdy jsem moc často nechtěl), uměl jsem být i milý. Uměl jsem lidi rozesmát. Snažil jsem se dobře oblékat. Málokdo zpochybňoval moji inteligenci (pokud nešlo o počty). S několika (vesměs mladšími) dívkami jsem v průběhu let dokonce i krátce „chodil“. Podobné věci ale nikdy nevydržely déle než pár týdnů. „Já vážně nechápu, jak je možný, že zrovna ty nikoho nemáš,“ byla věta, kterou jsem slýchal až podezřele často. Většinou od holek. Naštěstí vždy jen do té doby, než jsem svoji frustraci začal ventilovat tím, že jsem jim barvitě vyprávěl o svých pornografických dýcháncích.

Zaplatit si za sex se však kupodivu mnohem snáze řeklo, než udělalo. Ne že by mi chybělo odhodlání, naopak, jakmile se moje mysl k něčemu upnula, obvykle upadala do hlubokých nepokojů, když to nedostala v příštích pěti minutách. Jenže pokud veškeré vaše dosavadní zkušenosti spočívají v tom, že dvakrát denně honíte u porna, a jediné interakce se skutečnými ženami vypadají tak, že o tom před nimi nedokážete držet hubu, nevíte tak docela, jak k celé věci přistoupit.

Nakonec jsem se rozhodl celou záležitost vyřešit s pomocí internetu. Na porno mi byl dobrý více než dostatečně, takže najít na něm placenou společnici musí jít taky. Na porno jsem ostatně koukal tím víc, čím menší štěstí jsem měl u holek. Dodnes si pamatuji na svoji první zkušenost s touto formou audiovizuálních materiálů. Moje sedmileté já sedělo v počítačové učebně mé základní školy během počítačového kroužku, upřeně zíralo do masivní krychle předpotopního monitoru a jeho vědomí absolutně nezvládalo zkrotit návaly horké rozkoše hromadící se mu úděsnou rychlostí mezi nohama. Dvě věci mi ani dnes, po sedmnácti letech, nejsou jasné. Jak je možné, že mě u toho neviděl vedoucí kroužku, a jak se mi povedlo ovládnout takřka nezvladatelnou touhu servat ze sebe všechno oblečení a začít se tahat za své nedorostlé pohlaví. Zcela nepochybně ale patřím k asi první generaci mužů, jejichž sexualita byla mohutným nástupem internetového porna zásadně ovlivněna. Sám nevím, jestli v tom mám spatřovat definitivní vítězství sexuální revoluce započaté v šedesátých letech minulého století, nebo naopak začátek podobně zásadní sexuální kontrarevoluce.

Buď jak buď, rozhodnutí vyřešit tuhle svízel za pomoci internetového vyhledávače se velmi záhy ukázalo jako správné. Po zadání jednoduchého příkazu priváty Pardubice do Googlu jsem byl velice promptně přesměrován na stránky, kde bylo k nalezení přesně to, co jsem očekával. S bušícím srdcem a poněkud uslintaně jsem začal prohlížet zobrazované inzeráty. Konsternovaně jsem se probíral náhlým přebytkem vášnivých milenek, žhavých kočiček a obyčejných holek, co mají rády sex, nabízejících klasiku, příjemnou masáž, líbání a po domluvě mnoho dalšího, abych našel takovou, která by alespoň trochu vyhovovala mým – samo sebou zcela adekvátním – nárokům. Navzdory svým dosavadním „oslnivým“ výsledkům jsem totiž ani na vteřinu nepřestal věřit ve svou intelektuální i fyzickou atraktivitu a nehodlal jsem se smířit jen tak s něčím. Zhruba po deseti minutách procházení několika stránek jsem našel, co jsem hledal. Lily, dvacet pět let, sto padesát osm centimetrů, zrzavých vlasů a střední, pěkně zaoblené postavy mě zvala do svého útulného a diskrétního bytečku poblíž centra, kde mi slibovala naráz prakticky vše, co její střídmější kolegyně slibovaly odděleně a za příplatky. Třesoucími se prsty jsem na displeji mobilu vyťukal uvedené číslo a s knedlíkem v krku čekal, zatímco se mi v uchu ozývaly táhlé tóny oznamující, že mobil na druhé straně spojení právě vyzvání. Začal jsem se potit v podpaží, což mohlo být přičteno i parnému srpnovému odpoledni rozpalujícímu svými paprsky asfalt na silnici před naším domem. Vyzvánění pokračovalo už plnou minutu. Nervózně jsem polkl a už se chystal zklamaně zavěsit, když tu náhle to přišlo. Do ucha se mi ozvalo krátké strohé pípnutí a po něm ticho. Lily stihla zavěsit první.

V tu chvíli mě všechny moje neochvějné zásady, že přece nemůžu při své první noci (!) slevovat ze svých nároků, velice spěšně opustily a já začal vytáčet číslo jednoho inzerátu za druhým. Většina čísel však byla obsazených, dovolená a povyražení uprostřed léta pro jedny zřejmě znamenaly větší pracovní nasazení pro druhé. Ve své horečné snaze dosáhnout úspěchu alespoň na poli telefonního spojení jsem ale nepolevoval a tvrdohlavě se obracel na všechny uvedené kontakty. Už jsem pomalu chtěl svoje úsilí vzdát, když jsem (podruhé) ještě vytočil číslo jakéhosi privátu Lucky, kde nabízely své služby Diana (22) a Adriana (30) (zajímala mě především Adriana), a už mírně rezignovaně čekal na oznámení, že volané číslo je nedostupné. Lucky však překvapivě dostálo svému jménu, protože jen pár vteřin po prvním tónu se ve sluchátku ozval mladý ženský hlas afektovaným: „Prosím?“

Okamžitě jsem začal mobilizovat veškeré síly svého prý nadprůměrného intelektu, abych něčím inteligentním také začal konverzaci, jež měla vést k mému prvnímu styku se ženou. Že jsem si mohl skutečně gratulovat, mi bylo jasné v okamžiku, kdy jsem ze sebe, po tom, co mi samým vzrušením zaskočily sliny, vyprskal: „A-ahoj, můžu ti tykat?“

„Ahoj, no jasně že můžeš. Co bys rád?“

„Já… no, ehm. Já jsem viděl tady na stránkách tvůj inzerát a říkal jsem si, jestli bych se moh nějak u tebe třeba stavit?“

„No, to bys určitě moh.“

„No… a… kolik by to tak asi stálo?“

„To záleží, co bys chtěl, ale většinou je to půlhodina za tisíc a hodinka za patnáct set.“

„Aha aha. A ty jsi Diana, nebo Adriana?“

„Diana.“

„Aha, ale já bych radši Adrianu.“

„Ta ale pracuje až večer, takže si budeš muset zavolat znova tak v devět.“

„Aha, tak jo, tak super, tak já teda zavolám v devět, díky.“

(vesele) „Jasný, měj se.“

Sotva jsem odtrhl mobil od ucha, zhroutil jsem se vyčerpáním na stůl. Pot se ze mě lil tak, že jsem byl zralý si už podruhé ten den vyměnit tričko, a srdce mi pumpovalo jako zběsilé. Při myšlence, že bych měl podobně oduševnělou konverzaci podstoupit ještě jednou, opouštěla moji duši odvaha a má kolena veškerá síla. Představa, že bych si měl ještě ten den přivodit funkční erekci, mi v tu chvíli připadala přinejmenším úsměvná. Po chvíli se však můj dech přece jen o něco zpomalil a já byl schopen čelit nezvyklé nové situaci s o něco větším klidem. S o něco větším klidem v mém případě znamenalo, že jsem každých pět minut přeběhl z jednoho konce bytu na druhý a na každém úseku udělal roztěkanou zastávku na balkóně, abych to všechno patřičně rozdýchal. Mohl jsem jen děkovat všem svatým, že matka se ještě nevrátila z pochůzky ve městě, otec pracoval na zahradě pode mnou v blažené pohrouženosti do svého díla a sestra trávila odpoledne u kamarádky.

Po dvou hodinách jsem si ale stejně řekl, že už na to nemám. Otci, který mezitím dokončil práci na zahradě a vystoupal nahoru do bytu, jsem poněkud přiškrceně oznámil, že jdu ven a že se vrátím až večer. Jak jsem vycházel na ulici, den už značně pokročil a letní obloha klenoucí se nad naším sídlištěm dostávala onen zlatavý nádech, jenž býval předvojem večerních červánků. Slunce se sice pomalu, ale jistě chýlilo k západu, i tak jsem si ale trudnomyslně uvědomoval, že do doby, než mám podle Dianiných instrukcí podruhé zavolat, stále zbývají skoro tři hodiny. S nejasnou myšlenkou zdravotní procházky v hlavě jsem se vydal ulicí Jana Palacha směrem do centra města. Potom mě napadlo, že bych možná před prvním sexem mohl požít alkohol.

Uklidněn, že mám alespoň pro nejbližší minuty v hlavě konkrétní plán, jsem pokračoval rovně směrem k obchodnímu centru na náměstí. Když jsem k němu dorazil, šel jsem bez váhání přes celé náměstí k jeho zadnímu vchodu, kde jsem si v bankomatu vybral dva tisíce korun. Neměl jsem sice dosud s transakcemi podobného typu žádné zkušenosti, jakýsi instinkt mi ovšem napovídal, že přítomnost platebního terminálu na nočním stolku očekávat nemám. Jak jsem si pěchoval bankovky do peněženky, problesklo mi hlavou, že mi vlastně jedna dost podstatná věc chybí. Vešel jsem do prostor obchoďáku a zamířil si to rovnou do drogerie, kde jsem koupil – a snažil se přitom nevnímat potutelně cukající koutky úst zhruba čtyřicetileté prodavačky – balíček kondomů značky Durex. Znal jsem ji z reklamy. S hořícíma ušima jsem se tempem průměrného dostihového koně vyřítil z obchodu a zamířil rovnou k východu. O nutnosti štědré dávky alkoholu jsem nyní již naprosto nepochyboval.

Od obchodního centra jsem zamířil na třídu Míru, hlavní pardubickou skoro pěší zónu lemovanou obchody, kavárnami a bary. V tuto roční a denní dobu bylo téměř jisté, že „bulvár“ bude plný lidí a života, o čemž ostatně svědčil fakt, že ani ne půl roku po jeho rozsáhlé rekonstrukci už byla nově položená světlá dlažba utěšeně pozvracená v okruhu zhruba deseti metrů od vchodu do každého baru. Při procházení a nahlížení do venkovních zahrádek mě ovšem žádná z nabízených možností nezaujala, a tak jsem, napůl vděčný, že ošidím časomíru ještě o několik minut, než skutečně učiním rozhodnutí, prodloužil svůj krok a vydal se směrem do historického centra města. Dostatečný výběr barů a hospod byl i tam, takže nebylo kam spěchat.

Po asi dvouminutové okružní obhlídce nakonec volba padla na bar zhruba uprostřed náměstí. Nebyl sice ani zdaleka nejlepší, zato byl zdaleka nejlevnější. Byl jsem koneckonců stále ještě student, toho času navíc bez brigády, a určitá vydání mě ten večer ještě čekala. To mi ostatně každých zhruba pět vteřin připomněl i koupený balíček kondomů, který jsem nervózně svíral v kapse ještě ve chvíli, kdy jsem si sedal k jednomu z mála volných stolů. Ne zrovna jistě jsem dosedl a telepaticky se snažil přesvědčit kolem procházejícího číšníka, jednoho z těch velmi žoviálních, aby se uráčil mě a mou potřebu alkoholu zaznamenat.

„Zdravíčko, tak co to bude,“ zahartusil, když se ke mně prokličkoval.

„Eee, jaký máte piva?“

„Plzeň, stellu, desítku a dvanáctku gambrinus a svijany.“

„Tak jednu tu desítku, díky.“

„Jasný. A osmnáct bylo, šéfe?“

„Bylo, no.“

Odpověděl shovívavě nedůvěřivým výrazem, abych na něj jako laskavě nehrál žádné komedie.

„Chcete vidět občanku?“ otázal jsem se s rezignací v hlase.

„No, to by asi bylo dobrý, no.“

Ukázal jsem mu ji, on si přečetl mé datum narození a tvář se mu na pár okamžiků zkřivila v bolestném soustředění, jak v hlavě prováděl komplexní výpočty. Když se dobral uspokojivého výsledku, tvář se mu rozjasnila, vrátil mi občanku a dodal: „Sorry, šéfe, ujistit jsem se musel. To víte, vypadáte mladě. Jedna desina je na cestě.“ A odkráčel.

S něčím podobným jsem sice počítal, takže jsem to družnému číšníkovi nemohl příliš vyčítat, i tak mě to ale trochu nasralo. Nejspíš proto, že i bez toho jsem měl komplexy z faktu, že o panictví přijdu až v devatenácti, a ještě s prostitutkou. Lidi by aspoň nemuseli zpochybňovat moje právo si ji nebo to jedno blbý pivo legálně (ehm) zaplatit. Vypadal jsem sice přinejlepším na šestnáct, ale pokud by se mě měla na občanku zeptat později večer i ona, utrpěla by dost moje důstojnost.

Z ješitných úvah mě vytrhl vrátivší se číšník, když přede mě s dutým zvukem nárazu skla o sklo (stoly na zahrádce byly skleněné) postavil můj gambrinus. Poděkoval jsem a začal pomalu usrkávat vytoužený nápoj. Přesně tak, moje ukrutná touha po otupění smyslů v teplém náručí alkoholového objetí se u mě projevovala rozvážným popíjením jedné sklenice toho nejslabšího piva, jaké vůbec bylo ve většině hospod k dostání. Navzdory předchozím tvrzením to ale bylo zcela na místě, protože se svým hrdlem z ocele jsem se většinou složil už po druhém pivu. S vnitřní výstrahou, že bych to s hrdinskými výkony neměl v jediný den příliš přehánět, jsem tím pádem s pitím nijak nespěchal.

To samé se ovšem nedalo tak docela říct o osazenstvu vedlejšího stolu, odkud se ozývaly stále bouřlivější salvy hurónského smíchu vyvolávané stále kratšími větami. Jednoho z příslušníků veselého kolektivu, asi pětadvacetiletého mladíka s prostou, ale příjemnou tváří, náhle zřejmě popadla touha po intelektuálním klání, protože namířil své už lehce rozklížené zraky na mě a se suverénní jistotou vypálil: „Parla France?!“ I když jsem se snažil udržet nehnutou tvář, abych dodal větší vážnost své reakci, přece jsem se neudržel a koutky úst se mi nadzdvihly v potutelném úsměvu. Když jsem mu pak s brutální převahou mladého perspektivního intelektuála odpověděl své „Oui, je parle français un peu“, rozhostil se mu na tváři stejný okouzlující výraz připitomělé nevěřícnosti jako mně, když mi můj francouzštinář položil první maturitní otázku. Rychle se ale vzpamatoval a na tváři se mu objevil uznalý úsměv, kterým nesobecky uznal svou porážku a připojil se ke zbytku skupiny, která se mezitím chystala k odchodu.

Jakmile jsem dopil a zaplatil, zašel jsem do úzké postranní uličky a odhodlal se zavolat znovu. Bylo lehce po půl deváté. Pro jistotu jsem se ještě jednou rozhlédl kolem, jestli jsem opravdu sám, a se srdcem až v krku jsem znovu vytočil to samé číslo co před třemi hodinami.

„Prosím,“ ozvalo se téměř okamžitě ve sluchátku. Hlas byl o dost hlubší a zcela určitě patřil o poznání starší ženě, než byla Diana.

„Ahoj, já jsem, ehm, našel na internetu tvůj inzerát a říkal jsem si, jestli bych se u tebe mohl dneska večer stavit.“

Malou chvíli bylo ticho. Pak se ozvalo: „No, to bys asi moh, ale musel by sis počkat, já jsem teď obsazená.“

„Aha dobře, tak jo, chápu. A do kolika bych měl asi tak čekat?“

„No, tak do půl dvanáctý minimálně.“

Není asi nutno dodávat, že mi v tu chvíli polil záda studený pot. Hlas se mi asi trochu zajíkl, když jsem odpovídal: „Dobře, tak já teda zavolám kolem půl dvanáctý, zatím.“ Když jsem zavěsil, měl jsem hlavu úplně prázdnou. Proč jsem v tu chvíli nezkusil zavolat někam jinam, nebo ještě lépe, nevzdal celý podnik a nešel domů, mi dodnes není jasné. Vybrané bankovky a koupené kondomy mě skrze peněženku pálily v kapse a už jsem beztak strávil bezcílným bloumáním a popíjením venku skoro tři hodiny. Zřejmě jsem dosáhl toho bodu, kdy už člověk nemůže nad celou záležitostí mávnout rukou a odbýt ji jako lehkovážný žert, protože se příliš zabydlela v jeho myšlenkovém prostoru. Nemůžu přece zůstat bez zkušenosti se ženou i ve dvaceti. Masturbovat u toho, jak mají sex ostatní lidi, a užírat se tím, že já pořád ne. To prostě nejde. Jakmile jsem se jednou rozhodl, ve své hlavě už jsem panic nebyl. Anabáze započala a musela být dovedena do konce. Přemýšlejte o čemkoliv dostatečně dlouho, a ať je to sebevětší blbost, nakonec je to vždycky naléhavé.

Šel jsem přes centrum do jiného parku, kde zrovna město pořádalo olympijský park. Byla zde stanoviště, kde si lidé mohli vyzkoušet jednotlivé olympijské sporty a v areálu viselo i velké promítací plátno s prostorem na sezení, kde pouštěli sportovní přenosy. Zrovna hráli fotbal a já se rozhodl ty tři hodiny přečkat sledováním zápasu. Srpnové noci už ale dovedou být dost chladné a za chvíli jsem místo toho bojoval s lezavým chladem, ke kterému se navíc přidal nevýslovný smutek z mých vlastních myšlenek a z mé situace. Smutek zalézající mi pod kůži hůř než čím dál větší zima venku a zároveň těžký jako příkrov. V té době jsem k němu měl beztak přirozené sklony a čekat šest hodin na to, aby člověk přišel o panictví za peníze, je objektivně depresivní samo o sobě.

Nakonec jsem tedy z parku odešel. V momentě, kdy jsem (teď už i zimou) roztřesenými prsty už potřetí ten den vyťukával telefonní číslo privátu Lucky, nacházel jsem se opět v centru města. Moje srdce v tu chvíli dosáhlo tepové frekvence, jež pohodlně přesahovala tu z čekání na chodbě, než budu předvolán na maturitní zkoušku. U třetích pokusů se skutečně všechno láme, problesklo mi ještě hlavou, než se ve sluchátku opět ozval hlubší ženský hlas.

„Prosím.“

„No ahoj, to jsem já, volal jsem ti asi před třema hodinama a tys mi říkala, abych ti zavolal kolem půl dvanáctý, tak teda volám. Moh bych se teda u tebe stavit teď?“

„Jo, teď už by to šlo. A za jak dlouho asi přijdeš?“

„To já nevím, jdu pěšky, záleží, kde seš.“

„V Polabinách.“

„Já jsem teď v centru. Takže tak za půl hodiny? Možná za hodinu?“

„Dobře, takže kolem půl jedné, ano?“

„Jo, super. A moh bych se ještě zeptat na adresu?“

„Jasně, je to Jožky Jabůrkové 261.“

„Promiň, ještě jednou?“

„Jožky Jabůrkové 261.“

„Aha, dobře, jo super, budu tam. Měj se, zatím.“

„Dobře, zatím.“

Zhluboka jsem vydechl. Kde je do prdele Jožky Jabůrkové?! Když už jsme u toho, KDO je do prdele Jožka Jabůrková?! V Pardubicích jsem se narodil a vyrůstal. Už skoro dvacet let se téměř veškerý můj život odehrával v tomto městě a dosud jsem neměl nejmenší ponětí o tom, že tato osoba kdy existovala, natož že má ve městě ulici nesoucí její jméno. Mobil jsem ani nedával zpět do kapsy a do navigace rovnou zadal příslušnou adresu. Funkce street view se zcela v souladu s dosavadním průběhem dne rozhodla ten večer nefungovat, takže jsem byl odkázán na to jít podle navigace v podstatě celou cestu. V mapách jsem se orientovat příliš neuměl, ale své město jsem znal, věděl jsem, že kdybych měl k dispozici pár fotografií zmíněné ulice, našel bych ji pravděpodobně bez problémů. Takhle jsem ale musel slabomyslně sledovat postupně se zkracující přerušovanou modrou čáru vedoucí mě podél pravého břehu Labe a poté přes zastávky Polabiny Lidická, Kapitána Bartoše a Polabiny Sluneční až k mému cíli.

Moje frustrace dosáhla vrcholu, když jsem došel na zastávku Telefonní ústředna, odkud to podle navigace bylo k Jožce už jen pár metrů, protože můj předpoklad se samozřejmě potvrdil. Ulice samotná byla sice trochu zastrčená za hlavní silnicí, ale okolí jsem znal jak své boty. Když jsem byl malý, prošel jsem kolem nespočetněkrát s jedním nebo druhým rodičem na cestě za dětskou lékařkou sídlící ani ne pět set metrů odtud. Raději jsem nad tím ale dále moc nepřemýšlel, čekaly mě přece jenom jiné věci než zkouška z orientace. Obdélníková plechová tabulka s nápisem Jožky Jabůrkové ode mě byla jen pár kroků, takže jsem její písmena díky světlům lamp zvládl přečíst i ve večerní tmě. Číslo 261 byl hned první vchod prvního domu v ulici, docela obyčejné malé bytovky natřené na světle zeleno. Rozhlédl jsem se pro jistotu nalevo i napravo, ale teď před půlnocí byla ulice pochopitelně liduprázdná. Ještě naposledy jsem zavolal.

„Prosím.“

„No ahoj, tak jsem tady.“

„Neříkali jsme náhodou až o půl jedný?“

Zmatek a hrůza mě udeřily jako pěstí a srdce i žaludek se mi sevřely ledovým chladem. Pokolikáté ten den, to jsem už radši ani nepočítal. „Jo-ajo-aha-promiň-super-tak-já-klidně-počkám-nevadí-přijdu-teda-za-půl-hodiny,“ vystřílel jsem ze sebe takovou rychlostí, že kdybych byl ruský troll, měly by servery na facebooku výpadek.

„Tak pojď nahoru, já ti zabzučím. Potom jdi do prvního patra, budou to dveře vlevo.“

„Dobře, díky.“

Ze srdce mi spadl obrovský kámen. Ani na okamžik jsem nepochyboval o tom, že bych i tu nezbytnou půlhodinu případně přečkal, ale má kreativita ohledně toho, jak o samotě trávit čas ve městě, které z větší části spalo, už se ocitala v mírných nesnázích a nervy jsem měl napjaté až k prasknutí hodnou chvíli předtím. Až o několik týdnů později mi došlo, že jediný důvod, proč mě pustila do bytu dřív, byl nejspíš právě onen nervozitou a nezkušeností vyprovokovaný slovní průjem, jaký se jinak vidí, jen když má student přednést svůj pololetní referát.

Vystoupal jsem po schodech a v prvním patře jsem už skutečně viděl, jak se po mé levé straně otvírají dveře. Zpočátku v nich nebylo nic vidět, dotyčná je pravděpodobně z důvodu diskrétnosti otvírala tak, aby za nimi zůstala co možná nejvíc skrytá. Když jsem však nahlédl trochu víc dovnitř a konečně spatřil tu, jež ze mě měla ten večer udělat… muže, věděl jsem, že mě čeká skutečně nezapomenutelná noc.

Útlá a pěstěná nožka navlečená ve vkusné gumové vietnamce sytě oranžového odstínu. Ladná křivka kotníku plynule přecházející do velmi opálených lýtek, stehen, boků a trupu. Na pozadí bronzové kůže se krásně vyjímal elegantní šňůrkový oděv nezakrývající ani to nejdůležitější. Úbor měl stejnou barvu jako obuv – ve světélkujícím provedení. Pravá paže pokrytá tetováními, jaká jsem do té doby viděl spíše u chlapců s jasným politickým názorem. Unavený obličej se ztrhanými rysy a v očích jasná vidina spánku. Inzerovaných třicet let zhruba někde na konci třetího poločasu. Ve zkratce, přesně to, co se zhruba dalo očekávat.

„Ahoj, Adriana,“ řekla a podala mi ruku.

„Dan. Ahoj.“

„Pojď, pudeme tady kousek do ložnice, ať nestojíme zbytečně na chodbě.“

„Dobře.“

Ložnice byla hned první pokoj po levé straně chodby a nepřekvapivě zdaleka největší místnost v bytě. K navození té správné atmosféry byla osvětlená jen tlumeným červenorůžovým světlem a prakticky celá vyplněná obrovskou postelí. Mimo ni tu bylo sotva místo na dva noční stolky, jeden po každé straně, a úzký průchod mezi postelí a zdí, jejíž plochu zase téměř celou vyplňovalo zrcadlo bezmála stejně velké jako postel. V rohu místnosti jsem zaregistroval malou proutěnou stoličku. Nic dalšího se v místnosti nenacházelo.

„Tak co bys rád?“ zeptala se mě zároveň bezelstně a zároveň trochu vyzývavě Adriana, když se zastavila mezi postelí a zrcadlem a otočila se ke mně. I tlumené světlo ložnice stačilo na to, abych si všiml, že její malý kulatý obličej je zhusta poset drobnými pihami a že přes onen šňůrkový úbor měla ještě lehký, takřka průsvitný přehoz, jehož hlavní účel zcela určitě byl, aby ji v očích zákazníka odhaloval ještě víc. Měla velmi hnědé oči.

„Já, no, jak bych to řek. Já bych asi chtěl zkusit tak nějak všechno, co zkusit jde, protože tohle je moje úplně poprvý,“ sypal jsem ze sebe a úporně se přitom snažil nevnímat soucitné „hm“, které jí mimoděk sklouzlo ze rtů, „a zatím se mi s holkama moc nedařilo, tak jsem si říkal, že to zkusím takhle, abych to měl už tak nějak za sebou.“

„Takže budeš chtít klasiku a všechno kolem toho?“

„Jo, to asi bude nejlepší.“

„Tak jo. A na jak dlouho to budeš chtít? Na půl hodiny, nebo na hodinu?“

„Asi spíš na tu hodinu.“

„Jsi si jistej? Přece jenom je to poprvý, tak abys to neměl zbytečně dlouhý.“

„Jo, podle mě to asi bude lepší.“

„Dobře, tak to budeš mít za patnáct set.“

„Jo, bezva.“

Její pohled se na mě upřel o vteřinu déle, než bych normálně považoval za běžné, a do tváře se jí vkradl stín špatně uchopitelného znepokojení. Stín obezřetnosti. Věděl jsem, co chce říct, ale očividně čekala, až to řeknu sám.

„Asi chceš vidět občanku, co?“

„Hmm,“ přikývla omluvně. „Vypadáš hrozně mladě.“

Mátožně jsem vytáhl peněženku, vyndal z ní světle modrou kartičku a podal jí ji. Očekával jsem, že ji dost možná bude chtít vidět (číšník v baru ji koneckonců chtěl vidět taky), ale na náladě mi to stejně nepřidalo. Situace před mým prvním sexem byla už tak dost neutěšená a nepotřeboval jsem ještě čelit pochybnostem o tom, zda ho vůbec smím mít. Ale dobře, pomyslel jsem si. Hlavně aby se nezeptala na to druhý.

„Super, děkuju,“ řekla s úsměvem a podala mi občanku zpátky. „Ještě bych tě teda poprosila o penízky.“

Občanku jsem zasunul zpátky do peněženky a místo ní jsem vytáhl jednu tisícovku a jednu pětistovku. Když jsem jí je podával, v momentálním záchvatu absurdity mi přišlo, že Palacký na mě svůj pevný pohled upírá poněkud vyčítavě. „Tady,“ řekl jsem.

„Super, děkuju,“ odtušila zpěvavou intonací spokojeného prodejce, vzala si bankovky, pečlivě je přeložila a podívala se s úsměvem na mě. „Tak jo, tak teď si běž dát naproti do koupelny spršku, a až budeš připravenej, tak se zase vrať sem. Ručníky tam jsou a šampóny taky. Oblečení si klidně můžeš nechat tady.“ A ukázala na proutěnou stoličku. Poslechl jsem a svlékl se donaha.

Koupelna byla maličká, zanedbaná a osvětlená jediným ne zrovna silným světlem. Bylo v ní místo v podstatě jen na vanu sotva dostačující i pro někoho tak malého, jako jsem já, maličké umyvadlo se zrcadlem napěchované vedle ní a věšák na ručníky na stěně. Opatrně jsem vlezl do vany, vzal do ruky sprchovou hlavici a otočil kohoutkem. Jak na mě prýštil proud teplé vody, mysl mi vcelku pochopitelně zabloudila k té ženě ve vedlejší místnosti. Není ošklivá, pomyslel jsem si. Je jenom… ohromující. Po tom, co se člověk vzpamatoval z prvotního šoku vyvolaného oranžovými vietnamkami, musel konstatovat, že Adriana je vlastně docela sympatická žena. To však nic nezměnilo na tom, že to, co mělo následovat v příštích šedesáti minutách, se na mé bytosti podepsalo natolik, že jsem se o pět let později odhodlal k tak brutálnímu činu jako napsat o tom tenhle text.

Když jsem se osušil a i s ručníkem se vrátil do ložnice, Adriana se na mě znovu usmála. Byla stále oblečená. „Tak super, teď se půjdu trochu opláchnout já,“ pronesla věcně. „Ty si zatím udělej pohodlí, já budu za chvilku zpátky.“ Odešla plavně do koupelny a vietnamky pleskaly za ní. Já jsem mezitím odhodil ručník na zem, nahý jsem se posadil na postel a s připitomělým výrazem se rozhlížel po místnosti. Na nočním stolku blíž ke mně byla stolní lampa, zdroj světla v místnosti. Odstín mělo na svědomí stínidlo, přehozené ještě kusem červené porézní látky. Naproti dveřím pokrýval pruh stěny od stropu k podlaze těžký závěs neurčité světlé barvy. Soudil jsem, že za ním bude nejspíš okno, možná i malý balkón. Kromě zrcadla byly stěny bílé a úplně holé, nikde žádná fotografie, obraz ani ornament. Nebyly koneckonců ani potřeba.

Kondom! Prolétlo mi v tu chvíli hlavou. Tady sedím a rozhlížím se kolem sebe, jako bych si měl příští týden brát hypotéku, a mezitím zapomenu na to nejdůležitější. Překulil jsem se šikmo přes postel, abych se dostal k proutěné stoličce v protějším rohu, a v hromádce svých svršků jsem nahmatal peněženku a vytáhl z ní jeden prezervativ. Z nějakého důvodu jsem se pak nevrátil na postel, ale zůstal jsem rozpačitě stát mezi ní a stěnou se zrcadlem. Kondom značky Durex, kterou jsem znal z reklamy, jsem přitom svíral v obou rukách, téměř jako kněz hostii. Měl jsem snad v plánu jí ho strčit obřadně do úst? Inu, byl jsem na privátě a jen pár metrů ode mě se sprchovala prostitutka. Absolutně vyloučit jsem to nemohl.

To už se ale Adriana vracela, s mokrou osuškou v jedné a nepatrným svazečkem toho, co měla předtím na sobě, v druhé ruce. „Co tady tak stojíš?“ zeptala se s laskavým pobavením. „Si lehni normálně na postel, ne?“ Pak si všimla prezervativu v mých rukou a proti své vůli se zasmála. „Co blázníš, to sis snad nekupoval, když jsi šel sem?“ Přikývl jsem. „Sis vážně myslel, že tu nebudu mít svoje?“

„Já… no… totiž… myslel jsem, že kdyby se třeba stala nějaká nehoda nebo tak, víš, kdyby byla nějaká pohotovost,“ improvizoval jsem usilovně.

„Neboj, když bude pohotovost, mám jich tu víc.“

„No jo… to vlastně dává smysl.“

„Zase si ho ukliď,“ řekla s téměř mateřskou něhou, „věř mi, že je budeš ještě potřebovat se spoustou holek.“

Vděčný, že ten trapas přešla tak velkodušně, jsem zase kondom uklidil a poslušný jejích pokynů jsem se položil na postel. Adriana, už také nahá, položila jedno koleno na matraci. Své černé vlasy si svazovala do culíku a tvářila se přitom velice zamyšleně. Na to, jak rutinní pro ni musela tahle situace být, až moc zamyšleně. A pak se zeptala na to druhý. Samozřejmě že se zeptala na to druhý.

„A jak je vlastně možný, že sis nikdy nenašel žádnou holku? Na takovýho hezkýho kluka se určitě musej jenom lepit.“

V podobných situacích jsem nikdy nedovedl určit, jestli mě taková poznámka potěšila, nebo popudila. Na jednu stranu to bylo zřejmé potvrzení toho, že ženám přijdu atraktivní, a že tedy alespoň nějaké přednosti mám. Na druhou stranu se mi kvůli tomu ještě tím hůř snášely moje dosavadní nulové úspěchy. Sám jsem nevěděl, jak je vlastně možný, že jsem si nikdy nenašel holku. O to víc jsem se upínal k tomu, že se to po dnešku změní. Potřeboval jsem jenom nabrat zkušenosti a uvolnit se. Osahat si novou, neznámou situaci. Doslova. Pak už budu vědět, jaký to je, a zlomí se to. Určitě. Stoprocentně.

Zmohl jsem se jen na leklé: „No, nenašel, no.“

„Ono to přijde časem, uvidíš. Pak nebudeš vědět, kterou si máš vybrat dřív,“ pronesla, jako by mi četla myšlenky, a vylezla ke mně na postel. Ladně protáhla celé tělo a přes celou délku postele se natáhla pro něco na druhém nočním stolku takovým způsobem, že se její prsa ocitla sotva pár centimetrů před mým obličejem. Byla malá a kulatá, s lehce vystouplými bradavkami, a i přes věk jejich majitelky stále dokonale držela tvar. Blízkost jedné z bradavek k mým rtům byla tak lákavá, že jsem tomu nabízenému plodu neodolal. Nadzdvihl jsem hlavu a… prudce ji otočil. „… obsadila Drahotová v závodě na dvacet kilometrů v chůzi v Riu de Janeiru desáté místo. Drahotová do závodu nastoupila i přesto, že jí přípravu komplikovala opakovaná zranění. Zlato získala čínská závodnice Liou Chung. (znělka) To byly večerní zprávy rádia Impuls. (kratší znělka) RÁÁÁÁDIO!“

Slinou, skrze kterou jsem chtěl ještě před vteřinou poprvé smyslně laskat ženu, jsem se v tu chvíli málem udusil. Vystřelil jsem nevěřícný pohled na Adrianu, ta ale se soustředěným výrazem manipulovala s kotoučem regulujícím hlasitost zvuku. Jak to, že mi při zevrubné prohlídce inventáře uniklo přenosné rádio na druhém nočním stolku, tím spíš, že zabíralo téměř celou jeho plochu, mi nebylo tak docela jasné. Nicméně bylo tu a zcela očividně tu hodlalo být i po celý zbytek mého pobytu.

Adriana už mezitím upravila hlasitost zvuků linoucích se z rádia na docela únosnou míru, kde se projevovaly jen jako podbarvení a doprovod naší přítomnosti v místnosti. Ještě chvíli s něčím manipulovala na stolku, ale já neviděl s čím. Pak mi nakázala, abych roztáhl nohy a klekla si mezi ně. Jednu ruku mi položila na hrudník a přejela s ní pomalu až k pupíku. V údu, který už se jakžtakž stačil vzpamatovat ze šoku, jenž mi přivodila chodkyně Drahotová a její desáté místo, mi adekvátně zacukalo. Roztřeseně jsem nabral dech do plic. „Co vlastně děláš? Ještě studuješ?“ vypadlo z ní najednou překvapeně, jako by se na to měla zeptat už dávno. Skoro jako by tím říkala: „Kam jsem dala vychování?“ Nutno dodat, že velmi podobnou otázku jsem si v duchu kladl i já, ale z jiného důvodu. „No, teď jsem dodělal gympl, na podzim pudu na vejšku,“ odvětil jsem poněkud mdle. „A kam?“ opáčila v nevyhnutelné reakci.

„Na žurnalistiku do Prahy.“

„No páni, to seš dobrej!“ vyjekla. „Tak to si od tebe za pár let určitě něco přečtu, co?“

„No…“

„A já pak budu ostatním říkat: Hele, toho já znám!“ vykřikla radostně a zasmála se. Mlčel jsem. Adriana se ale takřka okamžitě upamatovala na svoji pracovní morálku a znovu mi položila tentokrát obě ruce na hrudník a přejela s nimi od hrudní až po pánevní kost a pak dál na stehna. Celé to zopakovala ještě jednou a pak se smyslně prohnula v zádech jako kočka, čímž dala vyniknout svému kulatému pozadí, sklonila se nade mnou a v pravidelných intervalech dělala to samé, jen v opačném směru, svými prsy. Pokaždé když se její bradavky dotkly mé kůže, projel mnou zvláštní a intenzivní pocit, ze zvláštního důvodu velice podobný úleku z toho, když vám někdo v nestřežené chvíli poklepe prstem na rameno. Dýchal jsem stále přerývaněji a penis mi postupně tvrdnul. Co však pro mě nevyhnutelně znamenalo rozkoš a extázi nepoznaného, pro Adrianu stejně nevyhnutelně znamenalo vyprázdněnou rutinu tisíckrát opakovaného. Jestli jsem pro ni byl něčím zajímavý, pak pouze tím, že jsem nebyl tak docela její standardní zákazník. A tak stejně jako jsem já pocítil nutkavou potřebu dotýkat se jejího těla, ona pocítila neméně naléhavou potřebu dotýkat se mého ducha. Adriana si chtěla povídat.

„Tak co? Bude v létě nějaká brigáda?“

„Už byla. Dělal jsem ve fabrice, kde pracuje moje mamka.“ Umění konverzace nebyla zrovna ta nejjednodušší činnost, jakou jsem si v tu chvíli dokázal představit.

„Jo? No vidíš, tak dobrý, nějaká ta kačka se vždycky hodí, že jo? A líbilo se ti tam?“

„Ne, bylo to strašný. Práce úplně na hovno. A na ranní jsem musel vstávat už v pět. Myslel jsem, že mě to zabije.“

„No jo, však je to taky jen na chvíli. Ty jsi chytrej a určitě si brzo najdeš něco lepšího.“

„No, vlastně jsem už začal tak trochu učit angličtinu. Tohle bylo jen, abych si vydělal trochu víc peněz naráz. Navíc je léto, takže teď nikoho moc učit nemůžu.“

„Ne.“

Table of Contents

Impulsy z Ria