Angela Marsonsová

POHŘBENÁ PRAVDA

Případy Kim Stoneové

KALIBR

Přeložila Jana Kunová

DEAD SOULS

Copyright © Angela Marsons 2017

Translation © Jana Kunová, 2018

ISBN 978-80-242-9802-3

Obsah

- PROLOG

- KAPITOLA 1

- KAPITOLA 2

- KAPITOLA 3

- KAPITOLA 4

- KAPITOLA 5

- KAPITOLA 6

- KAPITOLA 7

- KAPITOLA 8

- KAPITOLA 9

- KAPITOLA 10

- KAPITOLA 11

- KAPITOLA 12

- KAPITOLA 13

- KAPITOLA 14

- KAPITOLA 15

- KAPITOLA 16

- KAPITOLA 17

- KAPITOLA 18

- KAPITOLA 19

- KAPITOLA 20

- KAPITOLA 18

- KAPITOLA 22

- KAPITOLA 23

- KAPITOLA 24

- KAPITOLA 25

- KAPITOLA 26

- KAPITOLA 27

- KAPITOLA 28

- KAPITOLA 29

- KAPITOLA 30

- KAPITOLA 31

- KAPITOLA 32

- KAPITOLA 33

- KAPITOLA 34

- KAPITOLA 35

- KAPITOLA 36

- KAPITOLA 37

- KAPITOLA 38

- KAPITOLA 39

- KAPITOLA 40

- KAPITOLA 41

- KAPITOLA 42

- KAPITOLA 43

- KAPITOLA 44

- KAPITOLA 45

- KAPITOLA 46

- KAPITOLA 47

- KAPITOLA 48

- KAPITOLA 49

- KAPITOLA 50

- KAPITOLA 51

- KAPITOLA 52

- KAPITOLA 53

- KAPITOLA 54

- KAPITOLA 55

- KAPITOLA 56

- KAPITOLA 57

- KAPITOLA 58

- KAPITOLA 59

- KAPITOLA 60

- KAPITOLA 61

- KAPITOLA 62

- KAPITOLA 63

- KAPITOLA 64

- KAPITOLA 65

- KAPITOLA 66

- KAPITOLA 67

- KAPITOLA 68

- KAPITOLA 69

- KAPITOLA 70

- KAPITOLA 71

- KAPITOLA 72

- KAPITOLA 73

- KAPITOLA 74

- KAPITOLA 75

- KAPITOLA 76

- KAPITOLA 77

- KAPITOLA 78

- KAPITOLA 79

- KAPITOLA 80

- KAPITOLA 81

- KAPITOLA 82

- KAPITOLA 83

- KAPITOLA 84

- KAPITOLA 85

- KAPITOLA 86

- KAPITOLA 87

- KAPITOLA 88

- KAPITOLA 89

- KAPITOLA 90

- KAPITOLA 91

- KAPITOLA 92

- KAPITOLA 93

- KAPITOLA 94

- KAPITOLA 95

- KAPITOLA 96

- KAPITOLA 97

- KAPITOLA 98

- KAPITOLA 99

- KAPITOLA 100

- KAPITOLA 101

- KAPITOLA 102

- KAPITOLA 103

- KAPITOLA 104

- KAPITOLA 105

- KAPITOLA 106

- KAPITOLA 107

- KAPITOLA 108

- KAPITOLA 109

- KAPITOLA 110

- KAPITOLA 111

- KAPITOLA 112

- KAPITOLA 113

- P O D Ě K O V Á N Í

Tuto knihu věnuji své partnerce Julie Forrestové,

která mě den co den drží za ruku.

A jednou pochopíš, jak nedocenitelná

v tomhle procesu jsi.

PROLOG

Justin se zadíval na ostří, které měl kousíček od zápěstí. Nůž patřil jeho matce; třas byl čistě jeho.

Na okamžik ho ochromily praktické aspekty daného úkolu. Zvolil pro ten účel správný nůž? Bylo jich tam tolik. Nože v kuchyňském šuplíku. Nože trčící z dřevěného špalku. Sada nožů z pravého stříbra, které matka zdědila a přebývaly ve vlastní ozdobné krabici.

Tenhle nůž nebyl jeho první volba. Nejprve sáhl po tom největším, nejhrozivějším v šuplíku. Se zubatým ostřím. Řadou špičatých hrotů podobnou horskému hřebenu.

Střenka mu pěkně padla do ruky, ale při pomyšlení, jak mu ty zoubky trhají kůži, se otřásl. Ironie, chtít skoncovat se životem, a přitom se bát, jak to bude bolet.

Vrátil ho zpátky a vytáhl jiný. Dlouhý, hladký se silnější, masivnější rukojetí. Mnohokrát už viděl, jak s ním matka krájí nedělní pečeni.

Bodl ho osten smutku smíšeného s lítostí.

Vzpomněl si, jak každou neděli sedával vedle své sestřičky u stolu a těšil se na nejočekávanější jídlo celého týdne. Maminka před každého položila talíř, s péčí, obřadně. S výrazem mírné pýchy. Polkl, když mu došlo, že už se tak při myšlence na něj nikdy nezatváří.

Nůž se zastavil v pohybu, když ho napadlo, jestli by se ty dny nedaly nějak vrátit; ty první roky dospívání, kdy mu stačilo patřit do rodiny. Celé dny venku, dovolené u moře, večery, kdy si nechali přivézt jídlo a koukali na filmy.

Mocně polkl.

Už nebyl tenhle kluk. Už celé roky ne. Hněv, který se v něm uhnízdil, se rozhořel v pekelný žár.

Věděl, co musí udělat.

Matčina tvář se mu pevně usadila v mysli. Bolelo to téměř fyzicky. Vykřikl, když si přejel břitem po zápěstí.

Výsledkem byl škrábanec přetínající několik předchozích chabých pokusů. Tentokrát bylo jeho úsilí odměněno bublinkou krve na jednom konci nitkovité čáry. Byl to pokrok.

V duchu dál viděl její tvář. Byla plná pochopení a odpuštění. Tak vypadala, když jednou zůstal po škole za to, že na hřišti dal jinému klukovi pěstí. Nebo tenkrát, když vzal jinému klukovi kolo a poškodil mu přední pneumatiku. Udělal chybu a bylo mu odpuštěno.

Tentokrát by tomu tak nebylo.

Za celých osmnáct let svého života si nikdy nepřál vrátit čas. Během posledních dvou dnů si to přál stále a bez ustání. Nelitoval sebe. Nikdy se neožení. Nikdy nepřivede domů představit přítelkyni. Nebude mít děti. Bylo mu ale líto maminky. Vezme s sebou její jedinou naději na vnouče.

Matčina tvář se před jeho vnitřním zrakem změnila, vypadala nechápavě, zmateně, téměř tázavě.

Bolest z její bolesti mu rvala srdce.

Bude o sobě pochybovat. Ptát se sama sebe, co udělala špatně. Jestli za to může ona.

Při tom pomyšlení ho v očích pálily slzy.

„Všecko je špatně,“ šeptl a začal vrtět hlavou.

Nesnesl, že by si to maminka mohla klást za vinu. Ona za nic nemohla. Jen on.

Odložil nůž, sáhl do horní zásuvky svého nočního stolku a vyndal blok a tužku.

Věděl, že pro něj není jiné cesty. Věděl to už dva dny. Jeho matka ale nemusí po zbytek života cítit vinu za to, jak se rozhodl. Nikdy by si neodpustil, co spáchal, a i kdyby se stokrát snažila, neodpustila by mu ani ona.

Zarazil se, protože se mu vybavil ten bezmocný, zděšený obličej, který k němu vzhlížel, plný zmatku, hledající nějaký důvod, motiv, proč to dělá. Najednou tu otázku nedokázal zodpovědět a sám sobě se z duše zhnusil. Ty oči, panebože, ty oči plné strachu nalezly v jeho srdci stud. Teprve v tu chvíli si uvědomil, co se z něj stalo. Černota vlastní duše mu vyrazila dech. Stala se z něj zrůda.

S ním to neskončí. Ve skutečnosti to teprve začíná. Přicházela smrt a nenávist a on byl moc velký zbabělec, než aby je zastavil.

Vzkaz mamince položil na polštář a znovu sáhl po noži. Sevřel ho pevně a s jistou rukou se soustředil na žílu v zápěstí. Zatnul ostří do kůže.

Tentokrát to myslel vážně.

KAPITOLA 1

„Bryante, tady doleva,“ vykřikla Kim, když zdáli zaslechla houkačky. S kvílením brzd říznul zatáčku jako Jeremy Clarkson a vjel do nákupní zóny.

„Já myslel, že jedeme domů,“ zabručel mrzutě.

Kim kolegu ignorovala a přejela pohledem vlevo, dopředu, vpravo a zase zpátky, napínala zrak, jestli mezi potemnělými budovami nezahlédne pohyb.

„Šéfko, víte, že ve West Midlands jsou i jiní policaj…“

„Nejsme ani kilometr od ozbrojené loupeže s ublížením na zdraví a ty myslíš akorát na gáblík?“ odsekla. Mohl si za to sám, to on nechal rádio zapnuté.

„Taky pravda,“ uznal. Večeře bledla při představě nevinného muže silně krvácejícího z bodné rány v břiše.

„Klidně se vsadím, že tady někde je,“ řekla a mhouřila oči do tmy. Podle popisu usoudila, že nejspíš hledají Paula Chatera, devatenáctiletého pilného zlodějíčka, kterého za krádeže v obchodech vláčela na stanici od jeho jedenácti let.

Ten kluk měl zákaz vstupu do všech nákupních středisek a obchodů v centru, které měly partnerskou dohodu o sdílení informací, a jeho fotka šla z ruky do ruky rychleji než pornografické video nějaké hvězdy z reality show.

„Proč by sem chodil?“ zeptal se Bryant.

„Protože to tady připomíná menší město,“ odpověděla. „Je tady přes dvě stě jednotek a pět kilometrů silnic.“

Byli ani ne půl kilometru od toho krámku a kluk ujížděl na rozhrkaném starém mopedu s mizerným tlumičem výfuku. Bude se chtít co nejdřív dostat z hlavní silnice.

„Oba tu můžeme jezdit hodinu a nepotkáme se,“ dodala.

„Tudíž asi ví, že ho tady budeme hledat,“ nadhodil Bryant.

„Ne v Astře Estate,“ odvětila. „Větší pozor si bude dávat na ty zatracené houkačky.“

V posledních letech se Paul Chater zaměřil na drobné krádeže a loupeže v krámcích s malým počtem nebo úplně bez bezpečnostních kamer. To, že šel často sedět, bral jako riziko povolání a zasloužený odpočinek. Údajné použití nože u něj však znamenalo přechod k vážnější trestné činnosti.

Kim stáhla okénko v naději, že ho prozradí plechový zvuk motorky, jenomže houkání blížících se sirén jí vůbec nepomáhalo.

„Šéfko, nenajdeme…“

„Támhle je!“ vykřikla a ukázala přes sklo dopředu. Bryant šlápl na plyn.

„Ne, nepronásledovat,“ zarazila ho. „Hledá, kde by se schoval. Jestli sleze z motorky a půjde dál pěšky, nechytíme ho.“ Snažila se honem něco vymyslet. „Pokračuj po silnici až na konec, pak doprava a pak doleva.“

Jestli má Chater špetku rozumu, míří na západní stranu zóny, která končí prudkým svahem k nábřežní stezce podél kanálu, jenomže tímhle směrem musí nejdřív urazit skoro kilometr po rovné silnici. Vzali to přes parkoviště železářství, a když vyjeli na daný úsek silnice, objevil se před nimi Chater. Měl namířeno přesně tam, kam čekala.

„Dožeň ho,“ zavelela. Bryant znovu přidal plyn. Chater se ohlédl.

„Rychleji!“ štěkla.

Podle zvuku houkaček poznala, že hlídkové vozy už dorazily do nákupní zóny, věděla však, že ty už ho teď nedohoní.

Zbývali jen oni.

„Dotáhni se vedle něj,“ řekla a stáhla okénko nadoraz. Byli dvě stě metrů od náspu.

„Šéfko? Co to…“

„Zastav!“ zaječela, jakmile měla Chatera vedle sebe.

„Zastav!“ zopakovala, zařvala mu to přímo do překvapeného obličeje.

Sto padesát metrů.

„Šéfko, nedělejte žádné…“

„Zastav tu zkurvenou motorku!“ vřískla.

Sto metrů, pak nechá moped ležet a uteče po svých. Kluk jim trochu poodjel.

„Dostaň mě blíž,“ vyhrkla Kim zadýchaně.

„Nedělejte to, co myslím…“

„Bryante, už jsem ho slušně poprosila,“ řekla a otočila se na sedadle.

Padesát metrů a byla zase na úrovni jeho bicepsu.

Váhala jen vteřinku, potom si připomněla, jak vysílačka v hlášení popisovala pana Singha krvácejícího v krámku.

Dvacet pět metrů.

Popadla kliku, otevřela dveře a uhodila ho jimi do stehna.

Jen co se moped převrátil doleva od auta, Bryant dupl na brzdu.

Kim rozrazila dveře úplně dokořán a honem se drala ven. Chater už vstal a rozbíhal se ke svahu.

Houkačky se k ní blížily ze všech stran, zatímco stahovala jeho třímetrový náskok.

Doběhl právě k úpatí náspu, když po něm skočila.

„Mám tě!“ křikla a povalila ho. Pevný zip její motorkářské bundy se jí zaryl do břicha a jemu do zad.

Zasténal a snažil se vymanit z jejího sevření.

Převalila ho na záda a zadívala se mu do tváře přes plexisklové hledí přilby.

„Tak fajn, ty malej hajzle,“ řekla a obkročmo se mu posadila na břicho. „Copak jsi vyvedl tentokrát?“

„Slez ze mě, krávo,“ odsekl a mrskal boky jako Ricky Martin. Stehny mu pevněji stiskla žebra. „Kde je ten nůž, Paule?“

„Kudlu jsem neměl,“ protestoval.

Popření měl na jazyku hned, jenomže jeho oči mluvily jinak.

„Kde je, Paule?“ trvala na svém a silněji mu zmáčkla zápěstí.

„Řikám ti, kurva, že kudlu jsem neměl,“ zařval, když se mu opožděně dostavila kuráž a přesvědčivost. „Jsem chtěl jen žvára, ne asi.“ V Kim se vzedmul hněv při představě nevinného muže krvácejícího ve vlastním obchodě. Jeho život visí na vlásku, protože tomuhle mrňavému sígrovi se nechtělo platit za cigarety.

„Tak si sežeň práci a kup si je,“ doporučila mu a zesílila stisk, právě když u obrubníku nakřivo zastavil hlídkový vůz.

Ohlédla se po svém kolegovi, který teď stál se založenými pažemi u auta. „Víš, Bryante, strašně nesnáším lidi, co si myslí, že jim svět něco dluží.“

„Máme ho sebrat, madam?“ zeptal se jeden z těch strážníků, kteří dorazili, a vtom přijela druhá hlídka.

Přikývla, vstala, narovnala se do plné výšky svých sto pětasedmdesáti centimetrů a z ježatých černých vlasů si vytáhla větvičku. Znovu obrátila pozornost k muži na zemi. „Vždycky jsi byl hovado, Paule, ale teď jsi hovado s nožem, a za to si posedíš hodně, hodně dlouho,“ zasyčela na něj, když ho předávala. „Nůž bude někde tady v nákupní zóně, hoši,“ podotkla ke strážníkům.

„Tohle tě moc nevytrhne, svině,“ uculil se Chater. „Takovejch jako já jsou mraky a už jdou…“

„To já vím, ale jak praví jeden supermarket, Paule: ‚Každá špetka dobrá.‘“

Zamířila k čekajícímu kolegovi, který mlčky vrtěl hlavou. Oprášila si z rukou špínu a usmála se. O jednoho lumpa na svobodě míň.

„Bezva, Bryante. Teď můžeš vyrazit domů na večeři.“

KAPITOLA 2

Forenzní archeoložka doktorka A si zkoumavě prohlédla řadu tváří před sebou a pokusila se potlačit hlasitý povzdech. Její kolega z Astonské univerzity byl právě na cestě do Dubaje, kde měl skupinu čerstvých policistů poučit o počátečních fázích výkopových prací. Zato ona stála uprostřed louky v Black Country se skupinou apatických studentů, jejichž tváře nesly pondělní ranní výraz, který na sobě ona z profesionality nedala znát. Ach, kde jsou ty dychtivé mladé mozky, jež touží jako houby nasáknout nové informace? Přidělení pracovních úkolů by pak nesla daleko lépe, pomyslela si. Další archeologickou konzultaci v teplém, slunném podnebí dostane ona, nebo bude zle.

„Dobře, stoupněte si na kolo,“ řekla a máváním je pobízela vpřed.

„Myslí dokola,“ ozval se její asistent Timothy.

Našpuleně se po něm podívala. Ano, sem tam zkomolila nějaké to slovíčko, ale jestli nedokážou pochopit ani takový jednoduchý pokyn, čekají je daleko větší problémy.

Než sprejem vyznačila hranice odkryvu, dva krát jeden metr, čtrnáct studentů se rozdrobilo do hloučků, kde se k sobě choulili s rukama hluboko v kapsách a rameny shrbenými před časně listopadovou sedmistupňovou teplotou. Vítr byl sice studený, ale nikoli lezavý. Nejradši by tuhle omladinu vzala do své rodné Makedonie na Balkánském poloostrově, kam se přesouvají masy studeného vzduchu z Ruska, usazují se v údolích a srážejí teploty k minus dvaceti.

„Kdo mně vyjmenuje nástroje z výbavy forenzního archeologa?“ zeptala se a otevřela tašku vedle lopat.

„Foťák,“ řekl jeden a zívl.

„Náčrtník a tužky,“ přihlásila se jiná.

„Pinzety a vatové tampony,“ pokračoval ten uzívaný.

„Baterka.“

Přikyvovala, zatímco na ni pokřikovali odpovědi, které byly nejvíc nasnadě. Tento zápal však neměl dlouhého trvání, jejich mozky totiž musely přeřadit na vyšší rychlost a pátrat po dalších odpovědích.

„Nezapomenou, že jsme na místě činu,“ napověděla jim.

„Páska.“

„Jednorázové obleky.“

Doktorka A opět přikývla a zadívala se na travnatý obdélník.

„Tak připraveni, můžeme začít?“ zeptala se a sáhla po lopatě. Postoupili kupředu a pokukovali po sobě.

„Da mu se nevidi,“ zahučela si pod vousy.

Doktorka A střelila pohledem po Timothym a ten protočil oči. Pochytil už dost makedonštiny, aby věděl, že takto dává průchod frustraci.

„Měli bychom něco udělat první?“ promluvila k nim znovu.

„Očistit nástroje,“ křikl jeden student.

„Doufala bych, že jsou čisté,“ odvětila stroze.

Začínala si přát, že žádný z těchto studentů si nevybere forenzní zaměření.

Je načase to podat poněkud doslovněji, pomyslela si a jala se kopat.

„Obyčejně byste prohlédli nadloží. Tady se zločin nestal, a tak budu kopat a vysvětlovat při tom.“

Timothy přistoupil k ní a začal kopat vedle.

Několik lidí při tomto příslibu činnosti popošlo vpřed.

„Při starověkých vykopávkách jsou relevantní vrstvy obvykle zcela zakryté. Při forenzním průzkumu je relevantní i stávající povrch.

Pohřební lokalita zasahuje na aktuální povrch. To znamená, že už samotná země, po které k místu přicházíte, je součástí lokality a vaše přítomnost může pozměnit nebo zničit důkazní materiál.“

Odmlčela se, aby dala prostor případným dotazům. Když nikdo žádný nevznesl, pokračovala podle plánu hodiny. „Forenzní důkazy jsou více nenápadné. Forenzní archeolog musí citlivě vnímat přítomnost důkazů, jako jsou přeťaté kořeny, suché listí, odumřelá vegetace, stopy po nástrojích, otisky bot, dokonce i otisky prstů.“

Těsně za bílou vyznačenou hranicí rostla kupka zeminy.

„Nálezy z forenzních stanovišť jsou často netrvanlivé povahy a na běžných archeologických nalezištích se s nimi téměř nesetkáte: papíry, textilie, tabák, hmyz, vlasy, nehty, často měkké tkáně.“

Jáma zela do čtvrtmetrové hloubky a doktorka A se rozhlédla po znuděných obličejích.

Podala lopatu brunetě po své pravé ruce a muži vedle ní pokynula, aby si vzal druhou od Timothyho.

„Kopat, prosím,“ zavelela a počkala, až zaryli lopaty do hlíny, než se znovu rozpovídala.

„Je zde také možnost narazit na biologický infekční nebo nebezpečný materiál…“ Odmlčela se. „Jako třeba nabitá zbraň.“

Studentka se zarazila. To slovo všechny donutilo náhle zpozornět. Pokývla k posluchačům. „Ano, i to se stává.“

Přešla za kopáče a naznačila jim, ať předají lopaty dál. Bylo načase ta děcka trochu rozhýbat.

Propletla si prsty za zády a dál hovořila za chůze.

„Každý nalezený důkazní předmět musí být řádně zaznamenán a předán pověřeným orgánům. Další k lopatám, prosím. Vše musí být pod dozorem a ochranou, dokud oficiálně…“

Nedořekla to, protože jí pohled padl do odkryvu.

„Stop!“ vykřikla co nejhlasitěji.

Všichni do jednoho polekaně uskočili.

„Ustupte,“ řekla. Oči nespouštěla z jámy. Přešla k delší straně obdélníku a poklekla.

Zadívala se do něj z větší blízkosti a natáhla pravou ruku. Timothy jako každý správný asistent věděl přesně, co má dělat.

Vložil jí do dlaně měkký štěteček.

„Cloníte mi světlo, lidi,“ houkla, aniž spustila zrak z předmětu, který ji upoutal.

Jemně ho ometala, srdce jí hlasitě bušilo.

Jakmile se začal vynořovat hladký, oblý tvar, uslyšela, jak lidé kolem ní lapají po dechu. Přece jen ti studenti poznají aspoň něco.

Doktorka A ustala v činnosti a otočila se ke svému kolegovi.

„Timothy, odveďte všechny z tohoto místa. A potom mi sežeňte koronera a detektiva inspektorku Stoneovou.“

KAPITOLA 3

Stacey Woodová měla co dělat, aby se se scénou kolem sebe vyrovnala. Na množství krve, která se nějak dostala snad na každý pevný povrch maličkého pokojíku v zadní části nevelkého domku, bylo cosi obscénního. To však nebyl jediný problém. Krev už viděla. Skutečný kámen úrazu byla vzpomínka, kterou doposud nechávala zastrčenou v nejzazším koutku mysli.

Přes místnost plnou poházených tenisek, kopaček, časopisů o autech a triček zachytila Dawsonův pohled.

Normální klučičí pokoj – až na tělo puberťáka zhroucené u stěny a krvavou skvrnu na koberci. Kovový pach krve soutěžil s odérem propoceného oblečení.

Hlava mu přepadla dozadu, otevřené oči se zdánlivě upíraly na krevní rozstřik na stropě, jako kdyby vzhlížel ke hvězdám nebo obdivoval své dílo. Hladkou mladistvou pleť narušovala jen bílá jizva, která se mu táhla pod levým okem. Jeden rukáv mikiny měl vysoukaný k lokti, odhaloval smrtelnou ránu. Šedé skinny džíny měl plné zasychajících skvrn od krve.

Kuchyňský nůž ležel jen kousek od jeho pravé ruky.

Stacey se snažila dýchat pravidelně, netečně, když na noži spočinula pohledem. Nechtěla, aby si Dawson myslel, že na práci v terénu nemá žaludek. A on cítil jakoukoli její slabost na sto honů. Ten nůž ale sváděl její myšlenky někam, kam nechtěla jít. Ne tady a ne teď. V duchu se okřikla a soustředila roztoulané myšlenky. Matka našla svého syna a hystericky přivolala záchranku. Ta dala zprávu na stanici a další hovor směřoval k patologovi, aby se dostavil zároveň s nimi. Stacey odhadovala, že chlapec byl mrtvý už pár hodin. Dostavili se zejména proto, aby posoudili, zda se nejedná o vraždu zamaskovanou jako sebevražda. Okamžitá domluva mezi detektivem a patologem urychlí celý proces, aby mohla rodina začít zařizovat pohřeb.

„Vzal to vážně,“ podotkl místní patolog Keats. „Nakonec.“

To Stacey věděla. Škrábance od falešných pokusů sice šly napříč zápěstím, zato řezná rána, která protnula kůži, už vedla podélně po předloktí. Rozpárala cévu.

Stacey nedokázala své myšlenky uhlídat, aby se nezatoulaly od výjevu před ní k úvahám, že okamžiky před chlapcovou smrtí byly bolestné, plné emocí, obtížné. Jako by nestačilo, že ten mládenec neviděl jinou možnost než ukončit svůj život, ty váhavé pokusné ranky navíc odrážely jeho utrpení.

Stacey netušila, co toho mladého muže trýznilo, zato věděla, že mnohé pubertální problémy nejsou tak nepřekonatelné, jak se dotyčnému zdá. Možná kdyby se dokázal se svým trápením někomu svěřit, nedošel by k závěru, že tohle je jediné východisko. Zachvěla se a polkla, aby zahnala sílící nevolnost.

Keats bude místo činu zpracovávat dál, z jejího pohledu však nic nenaznačovalo, že Justin Reynolds zemřel cizím zaviněním. V takovém případě by se v pokojíku našly nějaké známky zápasu, ale boj se odehrál pouze v mladíkově hlavě.

„Můžeme to uzavřít, seržante?“ zeptal se tiše Keats a pohlédl na Dawsona.

Ten přikývl. „Jsem přesvědčen, že tenhle mladý…“

Zbytek už Stacey neslyšela. Vyšla z pokoje, aby už byla odtamtud pryč.

KAPITOLA 4

Kim prudce odbočila doleva z A456, čtyřproudé silnice dělící West Midlands od West Mercie.

Řídila se pokyny z navigace, která jí řekla, ať odbočí vlevo na polní cestu za zahradnickým centrem.

„Ta věc je něčím sjetá?“ zeptala se, když elektronický hlas ohlásil, že dorazili do cíle. Kim se domnívala, že ji to zařízení vede nějakou zkratkou a že se nakonec opět vynoří v civilizaci, nebo aspoň na asfaltce.

Bryant pokrčil rameny, právě když pravým kolem vjeli do výmolu, který je oba odpéroval do vzduchu jako trampolína.

„Jejda,“ řekla Kim, jelikož zahlédla tři policejní auta a vedle nich dva minibusy zaparkované na štěrkovém plácku u branky v plotě. Naštěstí pro ni elektronické hračky omluvu nepožadují.

Zastavila o tři metry dál a zablokovala tím úzkou cestu.

Když zamířili k brance, k minibusům dorazilo několik hloučků studentů. Živě mezi sebou diskutovali.

Ještěže měl někdo dost rozumu, aby začal vyklízet místo činu. Nepochybovala, že na tenhle praktický seminář ta děcka jen tak nezapomenou.

Oba ukázali policistům na hlídce u branky svoje průkazy, přestože oba strážníky znali.

Do polí se táhla zpola rozbitá cesta vyježděná zemědělskými stroji, které se tam potřebovaly dostat. Pokračovala ještě asi padesát metrů, než se vytratila.

Lesnatý porost vpravo postupně řídl a za ním se objevila rovná louka táhnoucí se slabého půl kilometru všemi směry, ohraničená hustými živými ploty, které ji dělily od polí.

Kim si všimla pohybu na samém konci lesíka.

„Ale do háje, šéfko. Mohla jste říct, že tady bude ona.“ Kim se usmála. „Já myslela, že máš rád překvapení.“

„Tomu říkáte překvapení?“ namítl Bryant kysele.

Kim zavrtěla hlavou. Věděla, že vědkyně patří k lidem, které není snadné mít rád. Její přímočarost nebyla každému po chuti, ale Kim ji považovala za velmi osvěžující. Říkala, co si myslela, a co si myslela, to řekla. Ne vždycky správně, ale skoro.

Sledovala, jak doktorka A přechází po delší straně jámy. Jednu ruku měla vraženou v přední kapse kalhot, druhou si držela u ucha mobil. Levá nohavice světle modrých džínů unikla ze zajetí martensky.

Kdysi zřejmě pevně utažený culík dlouhých, na konci melírovaných vlasů se uvolnil a sklouzl až na zátylek.

„Doktorko A,“ oslovila ji Kim a podala ženě ruku, jakmile dokončila hovor.

S tou osekanou přezdívkou přišla vědkyně sama poté, co zažila až příliš mnoho vražedných útoků na své dlouhé makedonské jméno. Kim už si ho ani s jistotou nevybavovala, protože co pamatovala, používala tuto zkrácenou verzi.

Doktorka doprovodila podání ruky letmým úsměvem a pohledem sklouzla dál.

„Bryante,“ natáhla k němu ruku.

Kimin kolega neměl na vybranou, musel ji stisknout.

„Zapamatovala si moje jméno správně,“ zamumlal, když se otočila k jámě.

„Kde je Keatings?“ zeptala se doktorka zničehonic.

„Uzavírá případ sebevraždy,“ vysvětlila Kim. „Za chvilku tu bude.“

„Jdeme, jdeme,“ pobízela je doktorka A ke kraji jámy.

Kim okamžitě spatřila křídově bílou kost čouhající z hlíny. Ze zkušenosti věděla přesně, na co se dívá.

„Lebka?“ zeptala se. Doktorka A přikývla.

Kim poodstoupila a přehlédla jámu ve vztahu k okolní rovině.

„Půl metru hluboko?“ odhadla.

„Přibližně, ano. Velice mělko.“

Kim znovu přistoupila blíž. „Můžeme…?“

„Ne, ne, ne, ne, ne,“ zvolala doktorka. „Nesmíme spěchat. Nadevším potřebujeme Keatingse a můj tým. Neznáme podmínky ani okolnosti, než to tu pošlapáte.“

Kim jí rozuměla. V dané chvíli se nedalo určit, jak dlouho tu lebka je. Úkolem doktorky A bylo uchovat důkazy a vyjmout lebku co nejopatrněji.

Jakožto forenzní archeoložka měla doktorka diplom z antropologie a uměla číst vodítka, která v kostech mohla zůstat.

Nejprve bude muset potvrdit, zda se jedná o kosti lidské. Kim už viděla dost lebek, aby o tom nepochybovala.

Poté se pokusí určit biologické charakteristiky: věk, pohlaví a rasu. Kim už se poučila, že stanovit dobu úmrtí je v případě kostí bez přítomnosti tkáně nesmírně problematické. Stupeň rozkladu měkkých tkání, vezmou-li se v úvahu biologické a klimatické podmínky, by jim alespoň vymezil nějaký přibližně správný odhad. Ani entomologie jim zde pravděpodobně nepomůže. Podle čistoty kosti soudila, že hmyz už to tady dávno zabalil.

Co však bylo pro vyšetřování nejzásadnější, znalosti doktorky A jim snad pomohou stanovit příčinu a způsob úmrtí.

Kim věděla, že existují čtyři způsoby úmrtí: přirozená smrt, náhodná, sebevražda a vražda.

Zatím ještě netušila, před čím tu stojí, zato věděla jedno: Sám se tenhle nebožák nepohřbil.

„Ajaj… průser na druhou,“ ozval se Bryant, a tak se otočila.

Podél lesa se k nim blížila celá skvadra lidí. Většinu z nich čekala. Jednoho ne. Zaúpěla.

„Děkuju, že jsi mi laskavě zahřívala místo činu, ale už jsem tu,“ prohlásil detektiv inspektor Travis, její arcinepřítel od westmercijské policie.

Co ji povýšili na detektiva inspektorku, ani jedinkrát ji tou hodností neoslovil.

Otočila se, aby byli tváří v tvář, a oplatila mu stejnou mincí.

„Tome, jak to počítám, je to už potřetí, co jsi neoprávněně vstoupil na moje místo činu a odešel s prázdnou.“

„Podle mě je to jedna jedna,“ řekl. Myslel tím tělo mladého správce sportovního centra nalezené ve West Hagley.

„Pravda, a moc mě těší, že jsi ten případ vyřešil. Vlastně počkat, to jsi nebyl ty,“ opáčila, a jakmile se mu po tváři rozlil úsměv, došlo jí, že z ní vylákal přesně to, co chtěl. Reakci.

Teď zněla stejně dětinsky jako on. Ne-li víc.

Pokračoval: „Myslím, že zjistíš, že Hunnington spadá pod West Mercii.“

„A Hayley Green je ve West Midlands, tak to nech prostě být, Tome. Necháme to vyšším místům, tam si to vyřeší.“

„Stoneová, víš…“

„Tome, sem,“ řekla a poodešla od přihlížejících, které najednou daleko víc zajímali oni dva než lebka v zemi. „Nechceš už sakra jednou dospět?“ obořila se na něj.

„Přestaň se mi snažit krást moje místa činu a vše bude bez problémů, Stoneová,“ zaprskal.

„Ále, oba přece víme, že plácáš nesmysly,“ řekla. „My dva budeme mít problém, dokud budeme dýchat – ale přestaň z toho dělat cirkus pro diváky. Je to dětinské, neprofesionální, a dokonce i pod tvoji úroveň.“

Probodl ji pohledem s chladem, který dobře znala. Na místo činu za ním mezitím přicházeli další lidé.

Odvrátila se od něj a zamířila zpět k dění kolem jámy.

Členové týmu doktorky A se už sešli a převlékali se do bílých ochranných obleků.

Kim si nikoho nevšímala a sledovala, jak technici odkrývají lebku. Vypadalo to, že leží v hlíně na boku.

Jeden odhalený oční důlek nade vši pochybnost potvrzoval, že se dívají na lidskou lebku.

Technici dál pečlivě odstraňovali z kosti zeminu. Brzy se objevil otvor v místě, kde kdysi býval nos.

Pracovali štětečky a opatrně i lopatkami, až se ukázal druhý oční důlek.

Kim se zamračila, když zpomalili a posléze úplně ustali v činnosti. Jeden technik pořizoval snímky lebky.

„Co to kruci…?“ hlesl Bryant, když jeho zrak spočinul na stejném místě jako její.

Z oka trčelo cosi nepatřičného.

KAPITOLA 5

„To je kost,“ řekla doktorka A, když sestoupila do výkopu.

Kim s ulehčením konstatovala, že není jediná z okolostojících, kdo se tváří zmateně.

Jak to, sakra, že z očního důlku trčí kost?

Ohlédla se na Bryanta, ale ten zavrtěl hlavou. Zjevně taky ještě nikdy nic takového neviděl.

„Nevím, která je to kost,“ pokračovala doktorka A. „Ale tím se nám to hodně zakomplikovalo.“

Nikdo ji neopravil.

Pokud jsou kosti anatomicky správně, dá se podle toho řídit směr odkryvu a vyzvednutí. Normálně by od lebky vedly obratle a tak dále. Pokud však kosti nejsou na patřičném místě, celý postup je pro odborníky daleko složitější.

I pro ně, pomyslela si Kim a otočila se k Bryantovi. „Potřebujeme si promluvit s Woodym. Máme tu hodně věcí, co se musí zařídit.“

Souhlasně přikývl.

Kim se sklonila k doktorce a vysvětlila jí, proč odcházejí.

„Už bylo načase, Stoneová,“ řekl Travis, když se začali vzdalovat.

„Vetřela ses na moje místo činu…“

„Je to moje místo činu, seržante Travisi,“ štěkla doktorka A. „To si zapište za oči.“

„Jsem detektiv inspektor,“ opravil ji ledově.

„Spletla jsem se,“ řekla doktorka, Kim však věděla, že nespletla. Naznačovala mu tím, že by se měl chovat pokorněji.

Kim se rozhodla, že se po něm cestou k autu neohlédne.

V duchu si už dávala dohromady seznam věcí, které bude po Woodym chtít. V první řadě potřebovali prozkoumat zbytek oblasti. Našli části těla, a tak budou muset prohledat celou louku, jestli tam nejsou další.

„Myslíte, že nám to dají?“ zeptal se Bryant.

Místo odpovědi pokrčila rameny. Doufala. Woody ji zatím ještě nezklamal. Kdyby o těch kostech nevěděla, nebyla by tak úporná, ale jakmile jednou místo činu navštívila, dostalo se jí do hlavy. Teď patřilo jí.

Když se blížili k brance, viděla, že další vozidla, která sem dorazila, zaujala místo minibusů, které odvezly studenty zpět na vyučování.

Cesta byla volná, až na zářivě bílé audi.

Právě když přicházeli k brance, jako mávnutím kouzelné hůlky se u ní zjevila Tracy Frostová.

„Nazdar, Frostová. Tak už jste zpátky,“ konstatovala Kim.

„Chyběla jsem vám, Stoneová?“

„Jako mor,“ odpálkovala ji Kim. Tracy se rozesmála.

Nevládla mezi nimi taková nevraživost jako dřív. Tak to bývá, když jedna druhé zachráníte život.

Bylo fér zmínit, že Tracy pilně prošetřovala řetězec dodavatelů drog, který vedl z Midlands až do hlavního města.

Kim ji sjela pohledem od hlavy až k patě a s potěšením zaregistrovala, že třinácticentimetrové podpatky jsou na svém místě. Dobré vědět, že zas tolik se nezměnilo.

„Takže, inspektorko…?“ nadhodila Frostová a připravila si zápisník.

„Ušetřím nám čas,“ řekla Kim, když ji míjela. „Bez komentáře, bez komentáře, bez komentáře.“

Tracy se podle očekávání pustila za ní.

„Na univerzitní praktika je tu poněkud příliš policistů, že?“

Kim ji ignorovala.

„Hádám, že jste našli něco, co tam nemělo být. Mám pravdu?“ Kim ji ignorovala dál.

„A proč že tu jsou dva policejní sbory?“

Kim došla k autu a zastavila se. „Pokud dobře počítám, to jsou tři otázky, a na ty jsem vám už odpověděla.“

Bryant si odkašlal, aby zakryl smích.

„Fajn, tak ještě jednu poslední,“ řekla Tracy a odhodila si dlouhé blond vlasy přes rameno.

„Víte, že vám na ni ne…“

„Podle čeho sakra rozhodnete, komu to vyšetřování připadne?“ zeptala se přesto Tracy. „Jsme přesně na rozhraní dvou obvodů.“

„Opravdu?“ vydechla Kim s předstíraným úžasem.

„Hodíte si mincí, zkusíte, kdo dál dočurá, nebo si dáte souboj v páce?“ provokovala ji Tracy.

Kim se usmála. „Dobře, na tohle vám odpovím. Budeme se střídat, kdo vás dokope přes tuhle louku nejdál. Na dvě výhry ze tří. Teď uhněte s tím autem.“

Tracy si založila paže přes prsa. „Co když se mi nechce…?“

„Frostová,“ varovala ji Kim. Měla toho dost. „To auto mi uhne, i kdybych ho měla čumákem tlačit až na konec téhle polničky.“

Tracy svěsila paže. „To byste neudělala.“

Kim přikývla. „Ale udělala. Není to totiž moje auto, ale jeho,“ pokývla k Bryantovi.

Nasedla a nastartovala.

Tracy se honem dala na ústup.

Kim jí zamávala a třikrát vytúrovala motor. Reportérka vlezla do audi a jala se couvat.

„Neudělala byste to, že ne, šéfko?“ Kim na to nic neřekla.

V zemi leželo tělo a ona potřebovala zajet na stanici. Vážně se Bryant musel ptát?

KAPITOLA 6

Kim se ani nezastavila v kanceláři, šla rovnou do druhého patra.

Nepochybovala, že zpráva o lebce objevené v Hayley Green se k jejímu šéfovi, detektivu šéfinspektorovi Woodwardovi, už donesla.

Zaklepala na dveře a na výzvu ke vstupu čekala jen vteřinku. S jejím příchodem počítal.

Vstoupila do kanceláře a potlačila úsměv, který se jí dral na rty. Pohled na muže za stolem se jí nikdy neomrzel. Jeho dobrých sto pětaosmdesát centimetrů výšky maskoval mahagonový psací stůl, ale proto ještě jeho rovná záda a vzpřímený trup nebyly méně impozantní, a totéž platilo o hladké karamelové pleti zvýrazněné zářivě bílou uniformou, kterou si plně zasloužil.

Ještě před šesti týdny to mohlo dopadnout úplně jinak. O tom incidentu ve Welshpoolu spolu vůbec nemluvili a nejspíš ani nikdy mluvit nebudou. Ale týden po uzavření případu, který málem stál život jeho malou vnučku, dostala Kim miniaturní repliku motocyklu Triumph T100, svého nejoblíbenějšího modelu, z ryzího zlata. Byl k němu přiložen pestrobarevný ručně psaný dopis od Lissy. Nebylo třeba se k tomu více vyjadřovat.

„Pane, zřejmě už víte, že…“

„Že jste našla na louce lebku, Stoneová?“

„Já osobně ne,“ opravila ho. Už tak to dost schytávala za svoje vlastní maléry.

Opřel se. „Posaďte se.“

Došlo jí, že rozhovor potrvá déle, než doufala. Chtěla slyšet jen

„Je to vaše, Stoneová“. Na to si snad nepotřebovala sedat, ne?

„Pane, musíme zařídit kompletní průzkum naleziště, georadar a…“

„Zpomalte, zpomalte,“ skočil jí do řeči a zvedl ruku. „Nejprve musíme vyřešit jeden zeměpisný problém, který jste s Travisem údajně už probírali na místě činu.“

Jen tak tak že nezakoulela očima.

Travis musel zavolat svému šéfinspektorovi, jakmile mu zmizela z dohledu. Přidala na seznam jeho nezáviděníhodných vlastností „žalobníček“.

To ale nebylo podstatné. Podstatné bylo, že oba šéfové už spolu mluvili a Woody nevypadal naštvaně. To naznačovalo, že to mají v kapse.

„Stoneová, zajímalo by mě, co se mezi vámi a Travisem stalo. Nebyli jste si dříve blízcí?“

Kim se zamračila. Slovo blízký by ve vztahu k Tomu Travisovi nepoužila, ani ve vztahu k nikomu jinému. Ale bývali parťáci a téměř i přátelé, než zběhl od West Midlands k West Mercii.

Ještě předtím ji ale postavil do neudržitelné pozice. Několik měsíců po onom incidentu se nechal převelet k menší jednotce. Ani ne měsíc poté, co ji povýšili do hodnosti inspektora dřív než jeho.

Nikdy o tom s nikým nemluvila. A nikdy nebude.

Pokrčila rameny. „Jen přespolní rivalita, pane,“ odpověděla. Zjevně jí nevěřil, ale její odpověď přijal. Propletl si prsty. „Už víte, že tahle lokalita je přímo zlý sen.“

Přikývla. Ta kouzelná slůvka stále nepřicházela.

„Samotná louka leží přesně na pomezí. Z jedné strany westmercijský Hunnington, z druhé naše Hayley Green. Nikdo doopravdy neví, kudy přesně vede hranice.“

Kim věděla, že předměstí Hayley Green tvoří převážně obytná zástavba. Skládalo se ze sídliště Causey Farm, St Kenelms Avenue, sídliště Squirrels a ještě jednoho u Uffmoor Lane.

Obec Hunnington spadala pod poštovní obvod Bromsgrove. Původně byla součástí halesowenské farnosti, ale v roce 1844 byla přidružena k Worcestershiru.

A nikdo očividně nevěděl, kde končí.

„Mohli bychom se tedy pustit do zbytečného sporu se sousedním okrskem, což by nikomu nic nepřineslo, zvlášť tomu člověku, který tam leží v zemi.“

Kimina počáteční jistota rychle vyprchala. Tohle bylo o hodně víc slov, než chtěla slyšet.

Pokračoval: „Proto jsem si promluvil s detektivem šéfinspektorem Walshem z West Mercie a superintendantem Shawem z ústředí a dospěli jsme k dohodě, která vyhoví všem stranám.“

Kim se zamračila. Buď je ten případ lebky na louce jejich, nebo není.

„Povedeme společné vyšetřování a velet mu budete vy a detektiv inspektor Travis.“

Naklonil se blíž a čekal, jak zareaguje.

Hlasitě se rozesmála. „No teda, pane. Promiňte, ale chvilku jsem myslela, že jste řekl ‚společné vyšetřování‘.“

„Ano, Stoneová, to jsem řekl.“ Přestala se smát.

„Pane, nevěříte přece…“

„Naopak, Stoneová, věřím. Jak víte, odedávna jsem toho názoru, že policejní útvary mohou a měly by těsněji spolupracovat.“

„Ale…“

Zvedl ruku, aby mlčela. „Domnívám se, že každý policejní útvar by si měl zachovat svou identitu, ale některé pracovní postupy a metodologie by mohla policie sdílet jakožto celek. Všichni usilujeme o totéž.“

„Jeden tým, jedna vize?“ nadhodila trpce.

„Ne tak docela. Ale všichni se můžeme od ostatních poučit, Stoneová. Všichni,“ zdůraznil významně.

Nechala tu poznámku bez komentáře. V duchu se už pokoušela představit si, jak to bude fungovat logisticky. Dva vyšetřovací týmy, dvě forenzní laboratoře, dva patologové, dva velící detektivové. Všeho bylo o jednoho víc, než se jí zamlouvalo.

„Tím se ale všechno zdvojí,“ namítla a divila se, jak tohle může někomu připadat rozumné z hlediska rozpočtu.

„Tak to fungovat nebude, Stoneová. Travis bude mít na starost operativní část a vy technickou.“

„Technickou?“

„Laboratoře a forenzní.“

Svraštila čelo. „Takže můj tým…?“

„… se k vám nepřipojí a bude pracovat na jiných případech,“ potvrdil její nejhorší obavy.

„Kdo ho povede?“ zaútočila.

„Jste velice vynalézavá, Stoneová. Určitě to nějak zařídíte.“

„Ale…“

„Travis má větší tým, ale naše forenzní je výkonnější než jejich. A oni to vědí.“

Kim byla dočista v šoku. Všechno už bylo do detailů domluvené. Cítila, že nemá kam uhnout, ale musela zkusit aspoň symbolický odpor.

„Dochází vám, že s Travisem stěží dokážeme pracovat v jednom hrabství, natož v…“

„Oba jste dospělí a profesionálové,“ prohlásil.

No, půlka z nás ano, pomyslela si.

Od doby, co spolu pracovali, uplynulo už skoro pět let a tehdy to neskončilo dobře. Napadlo ji, jestli má Travis stejný pocit jako právě teď ona.

„Ráda bych do záznamu uvedla, že podle mě to není dobrý nápad,“ konstatovala.

„Stoneová, záznam vůbec nepochybuje, že právě to si myslíte, ale tohle je evoluce. Musíme zkoušet nové věci. Jestli se chcete tohoto vyšetřování účastnit, bude to za těchto podmínek. Je to experimentální případ meziútvarové spolupráce.“

„Já jsem pokusný králík?“ přeptala se pro jistotu. Chvilku zapřemýšlel a pak přikývl. „Ano, vlastně jste.“

„Pane, vy chcete, aby ten projekt nevyšel?“ zeptala se zcela vážně. Její neschopnost snést se s ostatními byla pověstná.

Woody zavrtěl hlavou. „Jak vás to napadlo?“

„Vždyť mě vysíláte spolupracovat s jinou jednotkou bez Bryanta. Skoro jako byste chtěl, abych to pos… pokazila.“

Rysy se mu na okamžik seskupily do úsměvu.

„Anebo posílám vás, protože vím, že nepřipustíte neúspěch?“ To byla ovšem podpásovka. Jak by mohla vzdorovat něčemu takovému?

Woody jí podal nějaký papír. „Tohle je adresa Toma Travise. Hned ráno ho vyzvedněte, v autě se s ním usmiřte a pak se pusťte do případu.“

Kim zaváhala, než si papír vzala. Teď měla poslední možnost odmítnout. Přenechat to někomu jinému nebo celé vyšetřování předat westmercijským.

Dokáže znovu dělat s Tomem? ptala se sama sebe. Při vší té hořkosti a nevraživosti, co se mezi nimi nastřádala během posledních několika let? Dokážou to oba hodit za hlavu?

Mohla teď odejít a pracovat se svým týmem na aktuálních případech. Opravdu tak hrozně moc chce vypátrat totožnost té lebky na louce a čelit výzvě, před kterou ji postavili?

Natáhla ruku a vzala si adresu.

KAPITOLA 7

„Tak, všichni, na slovíčko,“ řekla Kim, když přišla na oddělení. Všimla si, že někdo už smazal tabuli a nahoru nadepsal „neidentifikovaná lebka“.

Ještě předtím šla ven a udělala si procházku kolem budovy, aby ze sebe dostala podrážděnost. Nepotřebovala ji zatáhnout na oddělení. Tým by se nakazil jejími negativními pocity, a to nechtěla.

„Takže, vy si tady na čas trochu odpočinete.“

„Vážně?“ podivil se Dawson.

„Ne tak docela,“ odvětila s úsměvem. „Ten případ s lebkou budeme vyšetřovat společně s westmercijskými.“

Obrátily se k ní tři udivené tváře.

„Já budu spolupracovat s detektivem inspektorem Travisem a jeho týmem a zajišťovat kontakt s naším forenzním.“

Vida, ta velikánská koule napětí, která se jí převalovala v žaludku, se dala vyjádřit jedinou jednoduchou větou.

„My se toho teda vůbec účastnit nebudeme?“ zeptal se Dawson a pohlédl na tabuli.

Kim zavrtěla hlavou. Cítila, jak se místností šíří nespokojenost.

„Vy budete dělat s Travisem?“ otázal se Bryant.

Kim mu v duchu poděkovala za to, že vyslovil, co se nabízelo.

„Copak, Bryante, připadáš si odstrčený?“ poznamenal Dawson.

Bryant se poťouchle ušklíbl. „Ne, jen si říkám, kde se na to dají koupit lístky.“

„A co máme dělat my?“ zajímal se Dawson.

Pohlédla na jeho rozkramařený stůl. „Myslím, že toho máš na práci dost. Zjisti, jestli ten muž, kterého v pátek přepadli, už nabyl vědomí, a chci, aby na tom s tebou dělal Bryant.“

„Chcete, abych se dál věnoval Paulu Chaterovi?“ zeptal se Bryant.

Zavrtěla hlavou. Kriminálka Brierley Hill dala jasně najevo, že v tomto případě od ní už žádnou další asistenci nepotřebuje. Výslech se její vinou zpozdil o tři hodiny, než dostali povolení lékaře kvůli tomu, že ho shodila z mopedu. Bez váhání jim připomněla, že jen díky ní toho smrada vůbec mají a můžou ho vyslýchat.

Dawson si zamnul ruce. „Paráda. Dostal jsem parťáka. Máme ale stejnou hodnost, tak kdo bude velet?“

„Já,“ řekla Kim. „A Stacey bude dál vaše spojka, platí?“ Všichni přikývli.

Kim se podívala na nástěnné hodiny. Bylo skoro pět.

„Fajn, to by pro dnešek stačilo,“ prohlásila. Nebyla si jistá, jak dlouho se ještě vydrží přetvařovat. „Porada ráno v sedm,“ dodala a pak šla do Kuželny.

Frustrace z ní nevyprchala tak rychle, jak doufala. Kdyby to byl její případ, všichni v týmu už by měli rozdělené úkoly a povinnosti. Každý by sršel aktivitou, zápalem a dychtivostí vydolovat stopy.

V mysli už se jí začaly vršit potenciální problémy.

„Hezky jste to sehrála, šéfko,“ ozval se ode dveří Bryant. Pokrčila rameny. Snažit se mu lhát nemělo smysl.

„Tak se tedy rozloučíme,“ zažertoval, právě když jí na mobilu pípla přijatá zpráva.

Byla od doktorky A, potvrzení, že na místě činu už je veškeré vybavení a vyzvednutí ostatků bude pokračovat zítra ráno. Kim dobře věděla, že kdyby to bylo jen na doktorce, pracovala by na odkrytí kostry celou noc, ale stejně jako ona musela brát ohled na svůj tým.

Odepsala, že rozumí, pak si položila hlavu na stůl a zasténala.

„Jak to krucinál chcete zvládnout?“ zeptal se kdesi nad ní Bryant. Opět jako by jí četl myšlenky.

KAPITOLA 8

17. října 1989

Jacob James otevřel oči a ihned věděl čtyři věci. V místnosti vládla tma.

Z boku hlavy mu vystřelovala palčivá bolest. Měl spoutaná zápěstí.

A byl nahý.

Okamžitě ho zachvátila panika, hlavou mu vířily myšlenky a otázky, ale přinutil se zhodnotit jeden děsivý detail po druhém.

Tma mu tíživě spočívala na holé kůži. Dvakrát mžiknul víčky. Fyzicky cítil, že se otvírají a zavírají, ale hluboká čerň před jeho očima se nezměnila.

Projel jím další šíp paniky. Znovu mrkl a zvedl svázané ruce z klína k očím. Spatřil slabý stín. O zrak nepřišel.

Bolest v hlavě byla silná a putovala mu po celém jejím obvodu. Přimhouřil oči a pokusil se navzdory ní rozpomenout, co se stalo.

Pohovor. Věděl, že šel na pohovor.

Po tolika měsících hledání se sešel s majitelem nové tiskárny v Perry Barr. Dělal si naděje.

Po pohovoru šel pro ně dva koupit brambůrky. Na oslavu. Soustředěně se v duchu vracel ve vlastních stopách a hledal chybějící informaci jako klíče od auta. Zabočil do Shaft Street a pak… nic.

Pokusil se vzpomínku vyvolat uměle, představil si sám sebe, jak

kráčí známou ulicí. Nebylo to však přirozené. Bylo to jako film, který si sám režíruje, ne výjev z paměti.

Jakmile se přestal soustředit a odpoutal se od řetězce vzpomínek, do hlavy mu znovu vtrhly otázky.

Kde je?

Kdo mu tohle provedl? Co sakra komu udělal?

Proč s ním někdo takhle zachází?

Cítil pouta na zápěstí, zeď proti své nahé kůži a sílil v něm hněv. Přál si, aby tu jeho věznitel byl, teď, před ním. Stačila by mu jediná příležitost. Věk už neměl na své straně, ale kdysi v ulicích Jamajky se naučil prát.

Ta léta však už byla dávno za ním. Anglie mu dala práci, manželku. Rodinu.

Na mysli mu vytanul obrázek dceřiny tváře.

„Adaje…“ zvolal hlasitě.

KAPITOLA 9

Bryant si zamnul ruce, vzdychl, smířil se s nevyhnutelným a otočil se k Dawsonovi.

„Co máme k tomu přepadení, Keve?“ zeptal se.

Šéfka sem na chvilku zaskočila, než vyrazila do Kidderminsteru, a zopakovala instrukce z předešlého dne. Jako by snad mohl zapomenout. Obličej měla stažený, výraz nepřístupný a on ji znal už dost dlouho na to, aby ji nechal na pokoji.

Po celou dobu, co s Kim Stoneovou pracoval, mu hlavou vrtaly klepy, které po stanici šeptem kolovaly někdy před pěti lety, v době, kdy ji povýšili na detektiva inspektorku. Tehdy ji znal jen podle jména a pověsti, ale přesto se do kolotoče klevet nezapojoval. Nikomu neprospívaly.

Během uplynulých dvou let mu však neuniklo napětí v její čelisti, kdykoli se s Tomem Travisem střetli, nebo třeba jen když padlo jeho jméno.

Dawson zatáhl za horní tři složky štosu ve své přihrádce na dokumenty, tu nejvrchnější otevřel a začal z ní číst.

„Narkoman?“ zeptal se.

„Nejdřív za svědkyní?“ navrhl.

Vstal a popadl sako.

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9