Přeložila Renata Heitelová

FORGET ME NOT

Czech language copyright © 2024 by Euromedia Group, a. s.

Original English language edition copyright © 2023

by Simon & Schuster, Inc.

Text © 2023 by Alyson Derrick

Jacket illustration © 2023 by Eugenia Zoloto

Jacket design by Lizzy Bromley © 2023 by Simon & Schuster, Inc.

Published by arrangement with Simon & Schuster Books For Young Readers, an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division. All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Translation © 2024 by Renata Heitelová

ISBN 978-80-242-9848-1

Obsah

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- 30. kapitola

- 31. kapitola

- 32. kapitola

- 33. kapitola

- 34. kapitola

- 35. kapitola

- 36. kapitola

- 37. kapitola

- 38. kapitola

- PODĚKOVÁNÍ

- POZNÁMKA REDAKCE

Pro queer mládež žijící na místě, jako je Wyatt.

Vytrvejte. Časem se to o dost zlepší.

1. KAPITOLA

ANI BYCH NESPOČÍTALA, KOLIK HODIN TU JEN LEŽÍM, koukám do stropu s drsným nástřikem a v nahodilých vzorcích hledám skryté obrazy.

Parohy s asymetrickými výsadami. Svazek tulipánů pevně sevřený hubenými prsty.

Většinu jsem našla už dřív. Koneckonců, kolik toho můžete objevit na stropě velkém tři krát tři a půl metru? Občas ale zahlédnu něco nového. Jako třeba brýle s tlustými obroučkami paní Lassamové, máminy dávné spolužačky. Už na ně koukám asi hodinu. Nedokázala jsem na ni přestat myslet od chvíle, co s námi dneska ráno po nedělní mši vyšla z kostela.

Položila mi celkem jednoduchou otázku. Když jsi teď odmaturovala, co máš dál v plánu? Odpověď měla být snadná – tentýž hloupý výmysl, co vykládám každému –, jenže jsem strávila tolik času přemýšlením o svých skutečných plánech, že jsem jí málem prozradila pravdu. Samozřejmě jsem to zakamuflovala, ale skoro jsem to všechno zkazila. Jelikož se to už blíží, musím být opatrnější.

Stačilo by jedno chybné slovo před nesprávnou osobou na nesprávném místě, a náš plán by vyletěl komínem.

Po pravdě však tajnosti nesnáším. Vždycky to tak bylo. Dokážou lidi leda tak rozeštvat.

Jenže tohle…

Tohle je jiné.

Tohle konkrétní tajemství je totiž to jediné, co mě drží nad vodou.

Ona je ta jediná, kdo mě drží nad vodou.

Asi to může vyznít trochu extrémně, občas mám však pocit, že ona je jediná, s kým můžu být sama sebou. Jako by mě držela nohama na zemi, bez ní bych mohla zapomenout, kdo ve skutečnosti jsem, a někam odlétnout.

Ona je mnohem víc než jenom tajemství. Znamená pro mě všechno.

Abych šetřila oči, přinutím se odvrátit pozornost od brýlí paní Lassamové a převalím se na břicho. Z rohu postele popadnu mobil. Je 3:17 v noci. Na displeji se rozsvítí moje fotka. Někomu jinému to asi může připadat trochu egoistické, nebo aspoň dost divné. Když se však na tuhle fotku dívám já, nevidím sebe. Vidím toho, na koho se usmívám – fotografku.

Vidím Noru.

Místo svých dlouhých tmavě hnědých vlasů si představuju její špinavě blond prameny zastřižené po bradu, které si na zátylku věčně stahuje do miniculíku. Místo své ostré čelisti a hubených ramen vidím její dva dolíčky zasazené hluboko do pihovatého kulatého obličeje a silné paže.

Přestože mám každý její rys navěky vyrytý do mozku, už mi po tom, co se téměř stalo po mši, nestačí si ji jen představovat. Potřebuju víc.

Vyklouznu zpod modro-bíle pruhované přikrývky a po špičkách tiše přejdu po koberci k psacímu stolu. Někde na horní polici je úzký kámen z oranžové žuly zaklíněný mezi dva kusy dřeva. Vytáhnu ho ven, dřepnu si a strčím hranu do jednoho ze šroubů držících kovový průduch nad ventilační rourou. Uvolnit ho mi trvá déle než dřív, protože jsem to dělala snad už milionkrát, a tak se ty malé křížky téměř obrousily. Vlastně bych je asi měla brzy vyměnit za nové, aby nepřitáhly nechtěnou pozornost.

Potichu odložím kryt ventilace vedle sebe na zem, opatrně sáhnu do roury a vytáhnu z ní oranžovou krabici od bot. Z pohledu na ty dobře známé odrbané rohy a odlupující se pásku se mi neomylně rozbuší srdce. Pro jistotu zkontroluju, že jsou dveře pokoje zavřené, pak rozsvítím baterku a sundám víko. Uvnitř se schovává hromada rukou psaných dopisů a fotografií, ale taky plno věcí, které mají význam jenom pro nás dvě.

Leží tu modro-žlutý střapec z Nořiny maturitní čepice z Wyattské střední, místní veřejné školy, která se nachází asi deset minut od Katolické akademie, kam jsem chodila já. Prázdný sáček od popcornu z kina – tehdy jsme jely do města na své první skutečné rande. Elastická žlutá gumička do vlasů – tu si sundala ze zápěstí a dala mi ji, když jsme spolu poprvé měly sex. Došlo k tomu na zadní sedačce mého volva, hluboko v lese na pozemku její rodinné farmy a bylo to dost neohrabané. Výherní lístek z loterie – ten jsme našly jednou večer na prázdném parkovišti a slíbily si, že si ho necháme vyplatit, až odsud na konci léta vypadneme a budeme moct být spolu.

Tahle krabice je jediný fyzický důkaz našeho dvouletého vztahu, co mám. Všechno v ní je pro mě cenné. Kdyby ji někdo našel, zjistil by úplně všechno, a právě proto musí zůstat ještě další dva měsíce ukrytá.

Zcela na dně najdu to, co jsem ve skutečnosti hledala – svou oblíbenou fotku Nory. Je to malý obdélník z polaroidu, navíc focený na černobílý film, takže vypadá o padesát let starší, než doopravdy je. Když jsme spolu před skoro dvěma roky začaly chodit, usoudily jsme, že pro nás bude bezpečnější, když se budeme fotit jen polaroidem. Tak aspoň nikdo v našich mobilech nemůže najít digitální důkaz.

Na té fotce Nora šlape vodu, po ramena ponořená v potoce, když byl na jaře rozvodněný. Mokré zacuchané vlasy jí visí kolem obličeje a ústa má pootevřená jen tak akorát, že je vidět mezírka mezi jejími předními zuby. Vypadá sexy. Nikdy byste neuhodli, že otevřela pusu, aby mi oznámila, že se jí nepříjemně zařezaly kalhotky.

Z ložnice rodičů se ozve vrzání postele, proto prudce zvednu hlavu ke společné zdi. Na vteřinu ztuhnu a poslouchám, žádný další zvuk z jejich pokoje však neslyším, takže se pravděpodobně jen jeden z nich přetočil. Přesto je na čase tohle uklidit. Odhodím fotku rychle do krabice a vložím ji zpátky do roury za větracím otvorem. Potom vrátím kamínek do regálu, jako by se nic nestalo a nic tam nebylo.

Spěchám do postele. Srdce mi buší až v uších. Co kdyby se jeden z nich jen nepřevracel? Co kdyby sem vešel a viděl mě? Přehrávám si v duchu různé scénáře, a čím déle tu ležím, tím jsou jejich reakce horší.

Už toho musím dneska nechat. Jestli mám přežít další dlouhý den, kdy to všechno budu držet v sobě, potřebuju se vyspat. A vím, že pouze jedno mě uklidní natolik, abych usnula. Jenom doufám, že jí to nevadí. Tenhle týden to už bude podruhé, co jí zavolám a probudím ji.

Automatickým pohybem prstů na displeji, jako bych zadávala svoje heslo, vytočím Nořino číslo. Zahrabu se pod přikrývku a vložím si mobil mezi ucho a matraci.

„Ahoj, zlato,“ ozve se po několika zvoněních její hlas, po spánku obzvlášť ochraptělý a roztomilý. „Nemůžeš spát, co?“ zeptá se, přestože ví, že nemůžu odpovědět, protože moji rodiče spí na opačné straně stěny tenké jako papír. Ona si s tím naštěstí nemusí dělat starosti, protože její pokoj se nachází nahoře na půdě jejich velkého farmářského domu. Ne že bych ho někdy viděla.

„Víš, jak teď žeru ty dokumenty o životním prostředí?“ položí řečnickou otázku.

Přikývnu, ale cítím se trochu provinile, že jsem se nepodívala na ty dva filmy, co mi poslala… Ovšem ne dost provinile, abych se na ně koukla.

„No, právě jsem se dívala na jeden o mase a bylo to totálně za hranicí chápání…“ Mluví dál, vykládá mi všechno, co se dozvěděla o vlivu masného průmyslu na životní prostředí. „Každopádně teď přemýšlím o tom, že se stanu vegankou,“ dokončí řeč a já si nemůžu pomoct a musím se tiše zasmát.

„Já vím, vím,“ hihňá se. „Říká holka, jejíž máma vede největší dobytčí farmu v okrese. Asi by to byla větší rána pro ni než…“ Zase se zasměje, ale tentokrát to zní jinak, nuceně.

Vrátí se k tomu dokumentu a vypráví mi všechny podrobnosti. Mluví a já jenom poslouchám.

Z Nory sálá zápal, což je jedna z věcí, co na ní miluju. Je to ryzí, neředěná vášeň, a to pro nejrůznější věci. Když jste s ní, je snadné nechat se strhnout jejím nadšením, přestože se třeba týká něčeho, o co jste se nikdy dřív nezajímali.

Někdy když opravdu nemůžu spát, mluví se mnou takhle celé hodiny a vždycky mi povídá zajímavosti, co stojí za to slyšet.

Navzdory tomu, jak ráda ji poslouchám, mě její uklidňující hlas zbaví napětí, které jsem celý večer cítila ve svalech, a asi po půlhodině se mi konečně začnou klížit víčka. A přestože by to Nora nikdy nepřiznala, vím jistě, že jí nebude vadit, že už může zase spát.

„A nechtěj, abych začala o odlesňování. To je úplně jiná…“ Zarazí se uprostřed věty, protože si tiše odkašlu.

„Ouki. Dobrou noc, Stevie. Čau zítra.“ Odmlčí se a pak tichounce zašeptá: „Miluju tě,“ jako by mi to říkala do ucha. Nevypustí to jen tak z pusy, jako by to už říkala mnohokrát, což opravdu říkala. Prohlásí to, jak by to myslela zcela vážně a měla to vyryté do srdce.

Chci jí to taky říct. Tak moc, až mě bolí hrdlo, vím však, že nemůžu.

Nesmím to ani zašeptat.

Tady ne.

2. KAPITOLA

KDYŽ SE RÁNO PROBUDÍM, NEJDŘÍV SI ZKONTROLUJU zprávy na instagramu, a jako bych to tušila, mám jednu novou od někoho, kdo nemá sledující, ani žádné příspěvky, ani profilovou fotku. Je to HolkaZFarmy8217 neboli Nora. Není to zrovna nejchytřejší, ale bylo jí sotva šestnáct, když to vymyslela, a já jsem jediná, kdo to kdy uvidí.

Můžeme se dneska dopoledne sejít dřív? Mám pro tebe novinu!

Srdce se mi nadme, hned vzápětí však splaskne, protože si vzpomenu, že už jsem slíbila Savanně a Rory, že se s nimi sejdu na snídani. Ačkoli bych to mohla zrušit, a přestože to chci zrušit, musím udržovat ve svém životě s ostatními lidmi zdání normálnosti, jinak by mohli začít mít podezření. A vzhledem k tomu, že jsem je zazdila už v pátek…

Dneska můžu přijít nejdřív v poledne :/ Novinu?! Řekni mi to! odepíšu jí.

Povím ti to, až se uvidíme.

Noro! Řekni mi to hned! Je to ohledně bytu, že jo? Máme ho?

První příležitost jsme prošvihly, ale ten další, o který jsme zažádaly, taky není špatný.

Uvidíme se v poledne ;) odpoví po minutě.

Protočím panenky a zabručím, pak konverzaci smažu. Nora překvapení miluje, ale já je nemůžu vystát.

Sotva vyjdu ze dveří svého pokoje, náladu mi okamžitě zkazí hlasy moderátorů Fox News, nesoucí se po schodišti nahoru. Myslela jsem si, že táta bude touhle dobou už v práci. Obvykle bych počkala pár minut, než se televize vypne, ale musím sejít dolů, jinak přijdu pozdě na snídani a pak ještě později k Noře. Proto se zhluboka nadechnu, zatnu zuby a sestoupím po schodišti do obývacího pokoje.

„Tenhle chlap.“ Táta se ke mně otočí a hnědá kůže na pohovce zavrže. Na sobě má relativně čistou kombinézu, nápis na zádech popraskanými vinylovými písmeny hlásá GREENOVA AUTOOPRAVNA. „Ten chlap není žádný hlupák. Ne jako ti pitomci v CNN,“ dokončí, zatímco palcem ukazuje přes široké rameno.

Zatnu čelisti a polknu jízlivou poznámku. Mám pocit, že to dělám poslední dobou často. Nejsem si jistá, jestli je čím dál míň tolerantní on, nebo to já jsem míň tolerantní k němu.

„Brýráno,“ přinutím se říct místo toho, on už se však naklání zpátky k televizi, která je připevněná na zdi mezi dvěma jeleními hlavami. Ani mě neposlouchá.

Bezva rozhovor.

Když jsem vyrůstala, takové jako teď to nebývalo. Tehdy jsme spolu byli rádi. Trávila jsem s ním celé dny v servisu a on mi dovolil ovládat zvedák na auta nebo pronajal malý hliníkový člun a vzal mě s sebou rybařit na jezero. Byli jsme tam jenom my dva. Naslouchal mi. Jenže to bylo předtím, než jsem poznala Noru a než jsem pochopila, jak jsou některé jeho názory hrozné. A než se stal tak posedlý těmihle komentátory, takže nic, co jsem řekla, nemohlo změnit jeho přesvědčení.

Když jsem uvedla náš plán do pohybu, nepředpokládala jsem, že budu mít velký problém ho opustit, jelikož s ním teď jen stěží vydržím v jedné místnosti. Jenže kdovíproč je mi z toho stejně smutno.

Setřesu tu myšlenku, popadnu z háčku klíče od svého auta a zamířím k hlavním dveřím.

Ale když je otevřu – uf.

Na verandě málem vrazím do mámy. V jedné malé ruce drží plastovou zelenou konvičku a ve druhé hrnek s nápisem NEJLEPŠÍ MÁMA NA SVĚTĚ, který jsem jí darovala asi tak před milionem let.

„Páni, pozor, holčičko.“ Vykulí tmavě hnědé oči nad tvářemi se skvrnami od slunce a podrží hrnek dál od sebe, aby uklidnila rozbouřenou hladinu kafe.

„Promiň. Mě… nenapadlo, že tady budeš,“ vyhrknu celá překvapená, že ji vidím. To snad musela propuknout morová epidemie, že se tahle dáma nedostavila na pondělní setkání své modlitební skupiny.

„Rozhodla jsem se, že se na to dneska vykašlu. Říkala jsem si, že bychom spolu mohly posnídat.“

„Já už ale musím jít,“ odpovím, než o tom vůbec začnu uvažovat. Proklouznu kolem ní a sejdu z verandy s pohledem upřeným na své černé auto parkující na příjezdové cestě.

„Myslela jsem, že ti dneska začíná práce až v poledne. Kam jedeš?“ zeptá se za mnou.

„Jsem domluvená se Savannou a Rory v Bufáči,“ odpovím cestou k autu. V téhle části Pensylvánie se bufáč říká tak běžně, že jsem teprve v druháku přišla na to, že správně je to bufet.

„Aha, počkej. A v kolik končíš?“ zeptá se, takže se musím otočit. Dívám se však na kávou potřísněný hrnek v její ruce a na bílé odštípnuté místečko v jeho zelené barvě. „Dneska se otvírá letní farmářský trh, a tak mě napadlo… že bys mi možná mohla pomoct vybrat pár kytek na ten přední schod?“ Ukáže hrnkem na prázdný betonový schod, z nějž jsem právě sešla. Opravdu si moc přeju, abychom to spolu mohly udělat. Než se stihnu zarazit, pohlédnu jí do očí a ty její se totálně rozjasní, protože si to špatně vyloží. „A potom bychom si mohly zajet do toho bistra, kam jsme vždycky chodily! Nebo třeba do mléčného –“

„No, to asi ne,“ utnu ji. Snažím se nemyslet na ten zabijácký kuřecí sendvič a zasměju se při vzpomínce na náš starý box v koutě. Než uhnu pohledem, máma mi před očima splaskne. Kruci. Proč mi to musí tak ztěžovat? „Musím dneska zůstat v práci o trochu dýl, budeme zaučovat nového baristu,“ zalžu… už zase.

„Aha, no samozřejmě.“ Zavrtí hlavou, jako by o nic nešlo, jako by mi věřila. „Máš moc práce.“

„Navíc máš stejně kytek až nad hlavu,“ snažím se změnit téma a rozhlédnu se po hromadě rostlin v květináčích, které lemují okraj verandy.

Roztáhne tváře, až se jí z rovné linky rtů vytvoří drobný úsměv, odtuší však jenom: „Užij si to s kamarádkami.“ Potom se ke mně otočí zády.

Na vteřinu zaváhám a mám pocit, jako bych měla nohy z betonu. Bylo by tak snadné vklouznout zpátky do minulosti, zajet s ní na farmářský trh a do Lolina bistra nebo mléčného baru a předstírat, že jsem pořád ta holka, kterou chce, abych byla, někdo, na koho může být hrdá.

Jenže situace se změnila. Ona ji změnila, připomenu si. Poslední rok jsem strávila tím, že jsem mezi námi budovala odstup, ale začala s tím ona. Já se jenom snažím všechno ulehčit, než nastane ten pravý čas. Aby to pak bylo snazší pro ni i pro mě. Protože v srpnu už nebudeme patřit jedna druhé do života. A tak rozhýbu nohy a vydám se k autu.

Jelikož však ve mně s každým krokem roste pocit viny, pokusím se představit si sebe a Noru v Kalifornii. A když ten obraz před sebou uvidím, připomene mi, že to za to stojí. Že můj skutečný život začne, až odsud vypadneme. Společně.

Sotva otevřu těžké ocelové dveře do Bufáče, zaplaví mě vlna hlasů. Každý se zoufale snaží překřičet svého souseda. Bílé stoly a červené boxy, všechny obsazené zákazníky, se topí v teplém žlutém světle. Ráda sem chodím na snídani, protože je tu každé ráno plno až k prasknutí, což je důkazem toho, že tohle město v sobě má ještě pořád kus života. Je to v ostrém kontrastu se sousedními výlohami polepenými vyšisovanými stránkami z Wyatt Argus, novin, které už ani nevycházejí.

Zastavím se před prastarým automatem na žvýkačky, v němž můžete vyhrát kelímek kávy zdarma, pokud se vám podaří ulovit barvu týdne, ale nakonec ho obejdu. Když jsem si tu žvýkačku dala naposledy, byla tak stará a tvrdá, že to klidně taky mohl být cucavý bonbon. V tom stále nemám jasno. Kromě toho pracuju v kavárně, takže kafe zdarma není až taková výhra.

Rozhlédnu se po rušném podniku a konečně zahlédnu Savanniny ohnivě zrzavé vlasy v boxu vedle jednoho z velkých oken. Bylo to snazší, když nosila hřívu kudrn, ale před nástupem do čtvrťáku se rozhodla, že takový účes není dost in. Od té doby si je každý den žehlí, což musí trvat věčnost.

„Nevzpomínám si. Vybavuju si to jenom matně,“ říká právě Rory, když se k nim přiblížím. Se smíchem se opře zády do boxu, až se jí ledabylý drdol na temeni zatřese. „Stevie!“ vyhrkne, když vklouznu ke stolu naproti nim. „Kruci, přišlas o tu nejúžasnější párty všech dob.“

„Co se stalo?“ zeptám se, přestože pochybuju, že mi na pátečním maturitním večírku u Jakea Mackeyho ušlo cokoli zajímavého. Fakt nechápu, co na něm Savanna vidí.

Rory si povzdechne a zavrtí hlavou. „To si ani nedokážeš…“ Zasměje se směrem k Savanně. Kamarádka jí svírá paži, hihňá se a přikyvuje tak vehementně, až mám obavy, aby jí neupadla hlava. „Že jo?“ řekne jí Rory.

„Musela bys tam být,“ uzavře to Savanna a snaží se vzpamatovat. Otře si slzy do papírového ubrousku z role na konci stolu. „Když už jsme u toho, nemůžu uvěřit, že tě tam přinutili zůstat tak dlouho, žes ani nemohla oslavit s nejlepšími kamarády vlastní maturitu. Ta brigáda je v podstatě otročina,“ prohlásí.

Savanna. Kousnu se zevnitř do tváře, až ucítím kovovou chuť krve. Ta holka snad vůbec nepřemýšlí, než něco vypustí z pusy.

„Není to tak hrozné,“ odtuším a vzpomenu si na včerejší večer. Ležely jsme s Norou v mém autě se sklopenými sedadly a skrz střešní okénko pozorovaly hvězdy na obloze. Zatímco z reproduktorů tiše zpíval přízračný hlas Phoebe Bridgers, dál jsme plánovaly svoji budoucnost.

„No, jenom říkám, žes nám chyběla. Zkrátka si vzpomínám na dobu, kdy jsme spolu trávily každý víkend.“

Jo, to jsme trávily, ještě když jsme byly malé holky a chtěly v lese za Roryiným domem stavět pevnosti. Než Savanna začala randit s báječným Jakem Mackeym. Jednou mi před obličejem cinkal hrstí plnou mincí a vykládal mi, že takhle v Číně pojmenovávají děti. A ty dvě nedělaly nic, jenom se tomu smály.

Savanna pokračuje, jako by se vůbec nic nezměnilo. „My tři se známe už od školky a tohle je naše poslední léto před vysokou. Je už červen a vím, že ty sice z Wyattu neodjíždíš, ale já budu v srpnu až na opačném konci státu ve Filadelfii a Rory míří na nějakou školu v Severní Karolíně,“ řekne a zastrčí si vlasy, čímž odhalí velký kruh v uchu.

„Na UNC,“ upřesní Rory a při každém písmenu na důraz udeří hranou ruky do stolu, jako by dělala karate. „Mají tam skvělý biomedicínský výzkumný program. Kolikrát ti to musím ještě říkat?“

Savanna ví, že se Rory chystá na UNC. Jenom do ní ráda rýpe. A Rory na to navzdory svým výborným výsledkům v přijímacím testu SAT ještě nepřišla. Vždycky to tak bylo, i když jsme byly ještě malé holky.

Savanna ignoruje namíchnutou Rory a promluví přímo ke mně. „Tím chci říct, že i když z města neodjíždíš ty, my dvě ano, takže se všechno změní. Jenom bych prostě byla ráda, kdybychom kus toho zbývajícího času strávily spolu.“

Možná před rokem bych se kvůli tomu cítila trochu provinile nebo měla výčitky svědomí, ale teď ne.

Nemáš o ničem ani páru, chci jí říct. Toužím ji informovat, že mě v tomhle městě neudrží vůbec nic. Že za pár měsíců budu odsud dál než ony dvě, tak daleko od Wyattu, že už mě nikdy nespatří. Tak ráda bych jim oběma pověděla, že mě vlastně vůbec neznají, už ne.

Nikdy bych však neohrozila naše plány. Téměř slyším Noru, jak mě nabádá: Ještě vydrž. Tohle je jenom dočasná situace. A tak musím ještě dva měsíce vydržet.

„Hele, vynasnažím se udělat si na vás víc času. Je to moje chyba,“ prohlásím a zadívám se na ně s omluvným výrazem.

Za mnou se vynoří číšník, přeruší náš rozhovor a položí před obě holky hromádku lívanců.

„Snad ti nevadí, že jsme si už objednaly, ale umíraly jsme hlady,“ vysvětlí Rory, než obě utopí lívance v javorovém sirupu.

„Co si dáš?“ zeptá se mě číšník. Jmenuje se Ryan. Okamžitě poznám jeho hlas, protože se hodně liší od Patova chrapláku. Ten chlap vykouří snad deset krabiček cigaret denně. Vzhlédnu a všimnu si, že se na mě usmívá. Hedvábné černé vlasy mu padají do čela, těsně nad světle hnědé oči.

Otevřu ústa, abych si objednala, on mě však zastaví. „Počkat, počkat.“ Zvrátí hlavu a poklepe si perem párkrát do spánku. „Dvě dobře usmažená volská oka, slaninu, bramboráčky a… žitný chleba, bez másla?“ zeptá se a zašklebí se.

„Skoro. Pšeničný,“ opravím ho s úsměvem.

„Ach! Tak příště,“ ujistí mě a poznamená si škrabopisem objednávku. „Přinesu ti to co nejdřív, abys neměla zpoždění.“ Sotva znatelně ukáže na talíře mých kamarádek a pak už zmizí v kuchyni.

Když pohlédnu zpátky na Savannu a Rory, obě se na mě zdrženlivě usmívají.

„Co je?“ zeptám se a zadívám se z jedné na druhou.

„Fakt jsem se snažila se do toho neplést, ale holka…“ Savanna protočí panenky a strčí si sousto palačinky do pusy. „Ty mě snad zabiješ.“

„Proč?“ pronesu tentokrát mírně otráveně.

„Líbíš se mu!“ vykřikne Rory tak hlasitě, že to museli slyšet snad všichni.

„Bože, zmlkněte,“ zasměju se a s hořícími tvářemi na ně mávnu rukou.

„Copak, tobě se nelíbí? Myslím, že je roztomilý, teda na…“ Savanna pokrčí rameny, aniž by větu dokončila. Když však na to nic nepovím, nakloní se přes palačinky, málem protáhne vlasy louží rozpuštěného másla a ovocného sirupu a nakonec myšlenku dokončí. „Je to proto, že je… Asijec? Proto o něj nemáš zájem?“ zašeptá polohlasem.

Ohlédnu se přes rameno, abych se ujistila, že to číšník neslyšel, naštěstí tu však spousta vidliček cinká o talíře, takže se v tom asi její hlas ztratil.

„Savanno, já sama jsem Asijka.“

Pohlédnu na Rory a doufám, že mě trochu podpoří, ta však jen apaticky pokrčí rameny.

„Jo, já vím, ale no… ne úplně. On je fakt asijský Asijec,“ řekne a koukne se za moje rameno.

Asi když mají příležitost zasmát se něčímu rasistickému vtipu, považují mě za Korejku jen napůl. Možná to je ten důvod, proč se cítím příjemně, když s Ryanem mluvím. Začal tu pracovat před rokem. Nechodil do naší školy, takže ho moc neznám, vlastně… vůbec. Je však jediný další mladý Asijec v celém městě a nad nemístnými poznámkami, co tady zákazníci pronášejí, jsme si spolu vyměnili pohledy, podle kterých vím, že to chápe.

A je opravdu roztomilý. Kdyby Wyatt nebylo městečko, kde je rozdíl mezi tím být „roztomilý“ a „roztomilý na Asijce“, pravděpodobně by se tu u dveří tvořila fronta holek, které by s ním chtěly jít na rande.

Já ale nemám zájem… ze zřejmých důvodů.

Konečně těm dvěma docvakne, že se o tom už nechci bavit, a přesunou se na předchozí téma hovoru – k večírku, Savanninu klukovi a… nějakým dalším blbostem, které ani neslyším, protože jsem je přestala poslouchat.

Jakmile dorazí moje snídaně, začnu ji do sebe házet. Čím dřív ji sním, tím dřív odsud můžu vypadnout, zajet za Norou a vyslechnout si její novinu. Pak se však přinutím se mezi sousty zhluboka nadechnout, ať to na mně není tak vidět.

„Stevie? Jo, nebo ne?“ zeptá se Rory.

„Co?“ vzhlédnu k ní zmateně.

„Chceš se jít dneska s námi mrknout do výprodeje, nebo ne?“ zopakuje, tentokrát zjevně otráveně.

Zavrtím hlavou a vytáhnu z peněženky dvanáct babek. „Ne, sorry, holky, musím –“

„– do práce,“ dokončí spolu se mnou Savanna. Samozřejmě že tam nemusím, ale právě proto jsem si sehnala brigádu v kavárně o dvě města dál. Věděla jsem, že tam odsud nikdo nikdy nezabloudí, a tak nikdy nezjistí, že tam trávím asi jenom polovinu té doby, co tvrdím.

„Stevie, zase do práce? To myslíš vážně?“ zeptá se Rory a poklesnou jí ramena.

„Zítra. Podnikneme něco zítra, jo? Napíšu vám,“ ujistím holky.

„To bys fakt měla! Nebo přijedu za tebou do té kavárny a povím tvému šéfovi, že kradeš… já nevím, umělá sladidla nebo něco. A pak tě budeme mít jenom pro sebe,“ prohlásí Savanna a výhrůžně na mě ukáže vidličkou.

„Slibuju.“ Zvednu na obranu ruce a vyklouznu z boxu. Už však přemýšlím o tom, jak se i z tohohle vykroutím.

3. KAPITOLA

ODESET MINUT POZDĚJI MOJE VOLVO POSKAKUJE PO zarostlé polní cestě, která vede podél nejvzdálenějšího okraje farmy Martinových, kde stovky hektarů táhnoucích se polí začínají ustupovat hustému zelenému lesu. Poznáte, že sem nikdo kromě mě nejezdí, protože plevel se plazí tak daleko do cesty, že mi klouže po stranách auta. Je to neustálá připomínka, že jsme tady v bezpečí.

Zastavím na malém koutku země, kde si matka příroda konečně zvykla na mé pravidelné návštěvy a přestala tu růst. Jakmile vystoupím z auta na čerstvý vzduch a uslyším v dálce hučení potoka, cítím se hned volněji.

Jak procházím mezi obrovskými stromy, zkroucenými větvemi a popínavými rostlinami, jež se mi proplétají nad hlavou, zvuk sílí. Ujdu asi sto kroků, když les ustoupí zatravněnému břehu. Divoké kvítí, co jsme tu zasadily, konečně začíná růst, a dlouhé čepele listů a zelené pupeny čekají na svou chvíli, kdy vykvetou.

A tamhle mezi nimi… sedí Nora.

Jakmile ji uvidím, svaly na zátylku se mi konečně uvolní, aniž bych se o to vědomě snažila, a vrstva úzkosti, která obvykle provází každou mou myšlenku, se zcela rozpustí.

Když obcházím shluk bílých bříz, z nichž se tenká kůra odlupuje jako starý nátěr barvy, všimnu si, že Noře z bílého tílka visí úzké fialové ramínko od podprsenky. Dřepnu si za ni a šoupnu jí ho zpátky na rameno, palcem jí při tom sklouznu do prohlubně klíční kosti.

Po tom jediném dotyku už můžu zase dýchat.

Políbím ji na krk.

Na jemnou čelist.

Na tvář.

Nakonec sklouznu rty k jejímu uchu.

„Taky tě miluju,“ zašeptám slova, jež jsem jí zoufale toužila říct už od toho včerejšího nočního telefonátu a která mi celou tu dobu krouží kolem každé myšlenky.

Zvedne koutek úst do úsměvu, otočí ke mně hlavu a její rty najdou ty moje.

„Neměla bys připravovat karamelové macchiato bez tuku?“ škádlí mě s úsměvem.

Obejmu ji a omotám si její maličký culík kolem prstů.

„Neměla bys balit seno?“ rýpnu do ní a vklouznu tak do naší obvyklé rutiny.

„My ani seno nesušíme, ty chytráku. A abys věděla, měla bych teď natahovat plot,“ odpoví, když se však odtáhnu, vidím, že to myslí vážně.

„Počkat, opravdu?“ zeptám se a svaly v těle se mi zase napnou. „Noro, myslela jsem, že máš dneska volno!“

Zavrtí hlavou.

„Stevie, o nic nejde. Uklidni se. Nechtěla jsem čekat, tak jsem něco vymyslela s Albertem. Udělá to dneska za mě,“ vysvětlí.

„Jak to myslíš? Co jsi mu řekla?“ vyzvídám a už si představuju, jak devatenáctiletý amiš Albert vyzrazuje naše tajemství, zatímco si tu spolu povídáme.

„Jenom jsem ho požádala, ať si se mnou vymění směnu. Fakt o nic nejde, důvěřuj mi.“ Zasměje se, aby se pokusila odlehčit náladu, a natáhne se po mé ruce, ale odstrčím ji.

„Slíbila jsi mi, že nic takového neuděláš. Je to moc riskantní. Co kdyby tě sledoval? Co když na to přijde nebo někomu něco řekne? Ach, bože, Noro, co jestli to zjistí tvoje máma? Co když ho uvidí, jak dělá tvou práci? Ona… ona…“ Svalím se na zadek a ruce mi klesnou mezi nás.

„Stevie, přestaň s tím, prosím.“ Vezme mé třesoucí se ruce do svých – pevných a klidných. „Jenom jsem tě dneska opravdu chtěla vidět, chápeš? Mrzí mě to, už to znovu neudělám. Omlouvám se, omlouvám, omlouvám,“ opakuje a za každou omluvou mi dá pusu na ruce. Potom si je položí na ramena a já za jejím krkem propletu prsty.

„Jenom jsme… tak blízko. Nechci, aby se to teď celé zničilo.“ Zadívám se jí do očí a uvědomím si, že si přeju, abych ji mohla objímat a ochraňovat navždycky.

„Já vím. Budu opatrnější, dobře? Prosím, nebreč.“ Zastrčí mi dlouhé prameny vlasů za uši a přitáhne si mou hlavu k sobě. „Omlouvám se,“ zašeptá zase a otře se špičkou nosu o ten můj.

Vzápětí mě prudce políbí a vjede mi prsty do vlasů.

Zavřu oči, a zatímco se líbáme, zhluboka se nadechnu známé vůně hlíny a trávy a její kůže v horkém letním vzduchu. Posledních pár let nemůžu ani omylem říct, že bych měla tohle město v oblibě, ovšem tohle konkrétní místo a ty lesy, když slunce dokonale hází paprsky přes ten zelený baldachýn…

Miluju to tady.

„Myslíš, že ti tohle místo bude chybět?“ zeptám se po chvíli, když od ní odtrhnu rty.

„Nevím.“ Odmlčí se a otírá se čelem o moje tam a zpátky, zatímco kolem nás hrají cvrčci. „Jo. Možná trochu. A tobě?“

Cítím, jak je moje srdce rozervané. Přestože na tomhle městě spoustu věcí nesnáším, nikdy jsem jinde než ve Wyattu nežila. Ne, nemůžeme tu s Norou zůstat, skrývat se na tomhle dokonalém plácku v lese navždycky a předstírat, že zbytek města neexistuje. Obě to víme, přesto nás myšlenka nechat to všechno za sebou děsí. Když většina lidí po ukončení střední odjíždí z města, dělá to s vědomím, že tu budou vždycky vítáni. Jenže já a Nora za dva měsíce opustíme svoje rodiny a jediné místo, které jsme kdy nazývaly domovem, napořád.

„Možná trochu,“ zopakuju po ní. Sedíme tam asi minutu s hlavami u sebe, pak mě však napadne ještě něco. „Pamatuješ se na ten první večer, kdy jsme se poprvé setkaly? Ležely jsme na podlaze basketbalového hřiště v mojí škole a všechna světla byla zhasnutá. Natáhla jsi ruku ke mně a propletla se mnou prsty.“

„Vzpomínám si,“ odtuší a sklouzne mi konečky prstů po dlani.

„Předtím jsem k nikomu nic necítila. Ani trošičku. Myslela jsem si, že se mnou asi něco je. Netušila jsem, že existuje jiná odpověď. A pak jsi mě ty – holka, kterou jsem zrovna potkala – chytila za ruku. Bylo to tak prosté. Něco se ve mně sepnulo, aniž bych vůbec věděla, že v sobě ten spínač mám, a konečně všechno dávalo smysl. Když teď o tom ale přemýšlím, nešlo ani o to, jestli jsem lesba nebo tak, šlo o tebe.“

Nora se při té vzpomínce usměje, ale povytáhne obočí. „Proč mi to říkáš?“

„Asi jsem ti prostě chtěla říct, že i když mi některé věci budou chybět, nebojím se odjet z Wyattu. Jestli teda odjedu s tebou. Možná to zní otřepaně, ale dochází mi, že už Wyatt neberu jako domov, ovšem tebe ano.“

„Ty můj hlupáčku.“ Na vteřinu se uculí, pak stiskne rty do vážné linky a zadívá se rozšířenými zorničkami přímo do mých očí. „Miluju tě,“ prohlásí a znovu mě políbí. „Jestli se nám bude stýskat, zlato, bude se nám stýskat spolu, dobře?“ Vyškrábe se na nohy v ošoupaných botách a napřáhne ke mně ruce, aby mě taky zvedla.

Procházíme se po naší pěšině. Po stejné, po níž tu chodíme vždycky, jediné vydupané v téhle houštině. Následuju ji podél potoka, přes balvany a kolem míst, kde je patrná eroze půdy. Pod nohama nám praskají větvičky, nad hlavami krouží ptáci a jejich stíny dopadají na zem.

„Koho by napadlo, že ji ani za mák nezajímá moje velká novina?“ poznamená Nora nevinně.

Hlasitě zalapám po dechu a ona se na mě přes rameno uculí.

„Jsem na to totálně zapomněla! Vyklop to!“ zakřičím a popoběhnu pár kroků, abych ji dohnala.

Nora se zastaví a otočí se čelem ke mně. Kření se od ucha k uchu, což mě nutí dělat totéž, přestože netuším, jestli mám pravdu ohledně toho, co se mi chystá říct.

„Dostaly jsme tu garsonku!“ S širokým úsměvem sleduje mou reakci.

„Počkat… ty myslíš tu, co jsme si vybraly jako první? Tu se zelenými stěnami a maličkou koupelnou?“ zeptám se a ovládám své nadšení, dokud nepřikývne. „Ale, no, myslela jsem, že se rozhodli pro někoho jiného!“

„Asi to nevyšlo.“ Pokrčí rameny. „Jestli do pátku zaplatíme nájemné na první měsíc a složíme kauci, je to celé naše, zlato.“

„Kristepane, my budeme mít vlastní byt!“ Obejmu ji kolem ramen a ona mě zvedne ze země, jako bych nevážila víc než pírko, přestože jsem o pět centimetrů vyšší. Na tohle jediné jsme čekaly. Poslední věc, co jsme musely zařídit. „Takže kdy se tam stěhujeme?“ zeptám se, pustím ji a zase přistanu nohama v hlíně.

„Desátého září.“

„Ježíši, tak to je těsně před začátkem semestru.“

„Já vím, ale aspoň to znamená, že můžeme pracovat a šetřit o něco déle. Možná si dokonce vyděláme dost na to, abychom se rozšouply a koupily si ten dřevěný ostrůvek z Ikey, co jsi vždycky…“

„Ach! Mohly bychom? Můžeme si ho koupit?“ zeptám se a úpěnlivě ji chytím vpředu za tričko.

„Už ho mám uložený v košíku,“ odpoví.

Nadšeně vyjeknu, obejmu ji kolem pasu a znovu se vydáme dál po pěšině.

„Tenhle pocit se mi líbí,“ poznamená Nora, když obě překročíme spadlou větev.

„Jaký pocit?“ zajímá mě, zatímco se usmívá na oblohu.

„Jako… by se můj život konečně rozběhl potom, co byl osmnáct let uvízlý na místě. Nikdy by mě nenapadlo, že se budu tak těšit na budoucnost. Asi jsem si doopravdy nemyslela, že nějakou budu mít. Ale teď se budeme stěhovat přes celou zemi. Do nového bytu. Možná si jednou pořídíme dům nebo farmu. Vezmeme se. Budeme mít děti! Prostě… je tak super, že to není jenom možnost, ale že to začíná. A to všechno můžu dělat s…“ Zavrtí hlavou a usměje se. „Můžu to podniknout s tebou. Jako… dělá si ze mě někdo srandu? Připadá mi to jako sen. Tobě ne?“

Přinutím ji zastavit se na dost dlouho, abych ji políbila. „Jsi roztomilá. A kdo je tu teď hlupáček?“

„Myslím to vážně.“

„Já vím. A moc ráda tě poslouchám, jak mluvíš o naší budoucnosti.“ Vykročím proti ní a Nora ustoupí, až se přitiskne zády ke stromu. Skloním k ní hlavu a políbím ji pořádně. Když se chci odtáhnout, chytí mě kolem zad. „Opravdu myslíš, že bychom jednou mohly mít děti?“

„No, jo…,“ odtuší, když se sehnu pro další polibek, její rty se však roztáhnou do rošťáckého úsměvu. „Ale zpomal, protože takhle si je neuděláme.“

Zasměju se tomu a odtáhnu ji od stromu zpátky na pěšinu.

„Mám teda dneska poslat peníze na ten byt?“ zeptám se.

„Vzhledem k tomu, že všechny moje prachy jsou v hotovosti v krabici od doutníků pod mou postelí…“

„Jo, zaplatím to ještě dneska.“ Zavrtím hlavou. „Víš, jednou si budeš muset v bance zřídit účet, Noro,“ připomenu jí zase. Odmítá to udělat, protože její máma jí platí za práci na černo v hotovosti tak dlouho, že si Nora myslí, že po ní půjde berňák, nebo něco takového… Nevím.

„Takže, opravdu jsem hodně přemýšlela o tom posledním dokumentu, co jsem viděla…,“ nakousne nové téma a ignoruje mou poznámku. Zatočí se kolem štíhlého kmene stromu a podívá se na mě. „Myslím, že do toho půjdu, zlato. Opravdu zkusím veganství. Věděla jsi, že je potřeba přes dva kubíky vody, abys vyrobila jediný hamburger? Způsob, jak jíme, zabíjí planetu, a já sním asi víc masa než jiní lidi. Teda vím, že pro nás Martinovy je hovězí jako voda a je v podstatě to jediné, na čem přežívám, ale brzy odsud vypadneme a připadá mi to jako docela malá oběť, která znamená spoustu dobra a –“

Chytím její tvář do dlaní, než o sobě začne ještě víc pochybovat, a její oříškové oči se setkají s mýma.

„Věřím v tebe,“ povím jí, protože je to pravda. „Navíc díky tobě budeme vypadat, že do Kalifornie opravdu patříme.“ Polechtám ji na břiše a ona mi uskočí z dosahu, jenže málem zakopne o prohnilý pařez.

Čím jdeme dál, tím je stezka hrbolatější a břeh se postupně od hladiny potoka zvedá výš, jak se však blížíme k jezeru, je voda stále hlubší a koryto širší.

„Hrát na jistotu!“ zavolám na ni bez váhání.

Strom.

Voda.

Strom.

Voda.

„Hej, Stevie, podívej se na mě,“ pobídne mě.

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola