Přeložila Tatjana Jandourková

BLOOD LINES

Copyright © Angela Marsons 2016

Translation © Tatjana Jandourková, 2018

ISBN 978-80-242-9704-0

Obsah

- Prolog

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitol 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Kapitola 45

- Kapitola 46

- Kapitola 47

- Kapitola 48

- Kapitola 49

- Kapitola 50

- Kapitola 51

- Kapitola 52

- Kapitola 53

- Kapitola 54

- Kapitola 55

- Kapitola 56

- Kapitola 57

- Kapitola 58

- Kapitola 59

- Kapitola 60

- Kapitola 61

- Kapitola 62

- Kapitola 63

- Kapitola 64

- Kapitola 65

- Kapitola 66

- Kapitola 67

- Kapitola 68

- Kapitola 69

- Kapitola 70

- Kapitola 71

- Kapitola 72

- Kapitola 73

- Kapitola 74

- Kapitola 75

- Kapitola 76

- Kapitola 77

- Kapitola 78

- Kapitola 79

- Kapitola 80

- Kapitola 81

- Kapitola 82

- Kapitola 83

- Kapitola 84

- Kapitola 85

- Kapitola 86

- Kapitola 87

- Kapitola 88

- Kapitola 89

- Kapitola 90

- Kapitola 91

- Kapitola 92

- Kapitola 93

- Kapitola 94

- Kapitola 95

- Kapitola 96

- Kapitola 97

- Kapitola 98

- Kapitola 99

- Kapitola 100

- PODĚKOVÁNÍ

Tato kniha je věnována Beauovi Davidu Forrestovi,

jehož život byl tragicky krátký.

Jestli kdy kráčel mezi námi skutečný anděl, byl to on.

Jeho duch je stále s námi.

Prolog

Věznice Drake Hall – současnost

Doktorka Alexandra Thorneová seděla u jednoduchého čtvercového stolku oddělujícího od sebe dvě úzká lůžka.

Tento kus nábytku z bazaru si okupovala sama pro sebe.

Její spoluvězeňkyně na cele Cassie stěží uměla číst a psát, takže takový provizorní psací stůl jí beztak k ničemu nebyl.

Ta pitomá ženská si jednou položila hromádku oblečení na pravou stranu stolku. Stačil jediný Alexin pohled a oblečení bylo spěšně přemístěno k patě postele.

Když si Alex pod sebou přitahovala židli, ucítila, že se viklá pravá noha. Ten zatracený laciný nábytek byl stejný póvl jako lidi kolem ní. Kdyby byla ve své ordinaci v Hagley, nohy by jí spočívaly pod mahagonovým psacím stolem. Záda by jí měkce podpíralo luxusní světlehnědé kancelářské křeslo. Pohled by bloudil po drahých obrazech a dalších symbolech přepychu, pro nějž tak tvrdě pracovala a tak bohatě si ho zasloužila.

Ale to všechno jí vzali.

Teď držela obyčejnou propisku, jejíž převzetí musela stvrdit podpisem, a arch linkovaného papíru A4, který vypadal, že se protrhne, když na něj při psaní trochu přitlačí.

Když se však Alex zadívala na holou bílou zeď, dokázala samu sebe přesvědčit, že je v nějakém hostelu nebo omšelém hotelovém pokoji. Ne že by se někdy v takovém místě ubytovala, ale měla dost fantazie, aby si to uměla představit. K této iluzi ještě přispíval vytrvalý pach laciného parfému smíšený s tělesným odérem.

Pod stolkem si přehodila nohu přes druhou. Nespěchala. Chtěla si psaní tohoto dopisu a účinek, který jistě bude mít, beze zbytku vychutnat.

Existovalo mnoho lidí, jimž mohla dávat vinu za obrat, který nastal v jejím životě. A přesto obviňovala jen jednoho. Člověka, na něhož nepřestávala myslet od té poslední chvíle, kterou spolu strávili. Alex pobuřovalo, že nikdo nechápe přínos jejích experimentů. Kdyby měla víc času, mohla přispět v psychiatrickém oboru významnými výsledky zkoumání. Její jedinou chybou bylo, že si vybrala špatné subjekty, které ji nevyhnutelně zklamaly.

Vnitřní tichý hlas jí připomněl, jak byla pošetilá, když připustila, aby ji silné zaujetí jistou detektiv inspektorkou odvedlo od jejího cíle.

Ale teď nastal čas znovu navázat vzájemný kontakt.

Alex pocítila záchvěv vzrušení, když přiložila tužku k papíru a napsala dvě slova, která všechno změní.

„Drahá Kimmy…“

Kapitola 1

Kim Stoneová za sebou uslyšela kroky. Neotočila se. Její chůze se zrychlovala současně s tepem jejího srdce. Vzdálenost mezi ní a tím člověkem se nezměnila. Přizpůsoboval tempo svých kroků jejímu.

Klopýtla. Zastavil se.

Obyčejný chodec by normálně šel dál a minul ji, nebo by jí přispěchal na pomoc.

Neudělal ani jedno.

Znovu se narovnala a šla dál. Kroky za ní pokračovaly, teď však byly blíž. Neodvažovala se ohlédnout.

Rychle zhodnotila své okolí. V půl dvanácté večer se v průmyslové zóně, kudy si zkracovala cestu, pohybovalo jen málo lidí.

Jak se dostávala hlouběji do centra oblasti, hluk řídkého nedělního nočního provozu slábl čím dál víc. Pouliční lampy u silnice už nevrhaly světlo jejím směrem.

Po její levici stála řada malých stavebních buněk, ne větších než garáže. Po pravé straně vedla úzká ulička, která procházela mezi skladem železářství a konzervárnou. Průchod nebyl širší než půl druhého metru, ale směřoval zpátky k hlavní silnici. Zabočila tam.

Kroky ji následovaly.

Zvýšila tempo a přitom se soustředila jen na světla na druhém konci. Útěk nepřicházel v úvahu. Na deseticentimetrových podpatcích by byla jako batole pokoušející se o první krůčky.

Zvuky kroků za ní teď byly rychlejší.

Jak se blížila k polovině cesty, znovu přidala na tempu. V uších jí hlasitě šuměla krev.

Kroky se zastavily. Ruka ji zezadu popadla za krátké černé vlasy a přitlačila ke zdi.

„Co to…?“

Umlčela ji rána pěstí do úst. Ve spodním rtu jí explodovala bolest. Surově jí přitiskl ruku na ústa.

„Jestli kurva cekneš, děvko, zabiju tě.“

Kim se pokusila zavrtět hlavou a říct, že bude zticha, ale znovu jí tvrdě přirazil hlavu ke zdi. Hrbolaté cihly se jí zaryly do kůže na temeni.

Podíval se doprava, doleva, pak zpátky na ni. Usmál se. „Stejně by tě nikdo neuslyšel.“

Kim odhadovala, že muž měří asi metr osmdesát, a převyšuje ji tedy přibližně o pět centimetrů.

Snažila se ho kopnout, ale hrubě ji přimáčkl tělem na zeď. Ucítila, jak ji ztvrdlý penis, který mu napínal kalhoty, tlačí do břicha.

Přemohla dávivý reflex a pokusila se uvolnit si paže. Zachechtal se a přitiskl se k ní ještě těsněji. Opřel se o ni plnou vahou, takže jen naprázdno tloukla kolem sebe rukama a kopala nohama.

Po dalším úderu do spánku se jí na okamžik rozostřil zrak. Potřásla hlavou a podívala se do obličeje, jenž patřil dvacetiletému muži, jak věděla. Jeho výraz byl triumfální a pobavený.

„Poslouchej, drahoušku, teď si užijeme trochu zábavy…“

„Prosím… prosím… ne…“

„Ale jdi, vy kurvy jste všechny stejný. Vím, že to taky chceš.“

Sklonil se a olízl jí krk ze strany. Z doteku jeho jazyka na kůži se jí zvedl žaludek. Vzepřela se mu. Zasmál se, znovu ji olízl a přitom ji kousl do pokožky pod uchem.

„Vidíš, že se ti to líbí, co, děvko?“

Znovu se vzepjala proti jeho těžkému tělu, ale jeho statná postava ji dál tiskla na zeď. Pravou rukou si sáhl na zip kalhot.

„Drahoušku, dneska je tvůj šťastnej večer.“ Právě na ta slova čekala.

Prudce dopředu sklonila hlavu a udeřila ho přímo do nosu. Okamžitě se mu spustila krev. Kim využila té výhody, vrazila mu koleno do rozkroku a popadla ho za pravé zápěstí. Zakroutila jím, až něco prasklo. Muž zavyl bolestí a pak se svalil na zem. Volnou rukou se střídavě chytal za slabiny a za nos.

Na obou koncích úzké uličky se ozval dusot vysokých bot. Vzápětí k ní z jedné strany dorazili Bryant a Richards, z druhé Dawson s Barnesem.

„Díky, že jste se ukázali, hoši,“ řekla Kim, zatímco Dawson muži spoutával nohy.

„Jste v pořádku, šéfko?“ zeptal se Bryant starostlivě.

Přikývla a otočila se k Richardsovi, který nesl malý zdravotnický kufřík.

„Udělejte mi stěr tady na krku,“ ukázala. Pro případ, kdyby se ten chlap pokoušel u soudu zapírat. Jeho sliny teď byly uložené na jejím krku, a tudíž patřily jí.

Richards roztrhl obal s vatovou tyčinkou a setřel s ní místo, které Kim označila. Pak obrátil pozornost k jejímu rtu. „Ošetřím vám to…“

Odvrátila se od něj a utřela si krev rukávem.

Sklonila se k tomu grázlovi, který měl na svědomí sedm znásilnění za poslední tři měsíce. U šesti obětí nezanechal žádnou fyzickou stopu, ale u oběti číslo sedm nevytáhl penis včas, a tak jim poskytl vzorek DNA, s nímž mohli pracovat.

Jeho poslední věta o „šťastném večeru“, kterou použil u všech předchozích obětí, bylo vše, co chtěla slyšet, než přešla do akce.

Oči měl plné bolesti a nenávisti. Na oplátku se na něj usmála.

„Zdá se, že to nakonec opravdu byl můj šťastný večer, frajere. A někdo by ti měl vysvětlit, že přerušovaná soulož není bezpečná metoda.“

Dawson s Richardsem se náhle rozkašlali, aby tak zakryli své pobavení.

Muž už měl zajištěné kotníky, a když se mu pokusili spoutat také zápěstí, vykřikl bolestí.

Kim se usmála a obrátila se k odchodu. Ano, její práce tady skončila.

Kapitola 2

Na čtyřech pracovních stolech v kanceláři vyšetřovatelů na policejní stanici v Halesowenu se vršily obaly od hamburgerů. Kim je koupila, když se vracela z předchozí akce.

Jen Dawson ještě stále jedl: s obrovskou chutí. Plastovou lžičkou vyškrábal do dna papírovou krabičku, než byl dostatečně spokojen, že zvítězil.

„Díky, šéfko,“ řekl.

„Máte všichni nejnovější údaje?“ zeptala se a byla odměněna trojím souhlasným přikývnutím. Detaily případu měli ve svých poznámkových blocích.

„Jestli jsi už skončil, Keve, je čas utřít tabuli, a to máš za úkol ty.“

„Moment, proč právě on?“ zeptal se Bryant.

„Protože byl v té uličce u mě jako první,“ odpověděla Kim a přitom hodila Dawsonovi roličku papírových kuchyňských utěrek.

I když bylo po půlnoci, Kim trvala na tom, aby se všichni vrátili na stanici. Po práci, která si vyžádala takové vysoké nasazení, nebylo dobré jít hned domů. Adrenalin a vzrušení stále kolovaly tělem. Musela přijít nějaká chvíle „zpomalení“, aby se hladiny vrátily k normálu.

Něco jako dekomprese.

Případ byl vyřešen a sedmi ženám, které byly znásilněny, se bude lépe spát s vědomím, že pachatel už neběhá volně venku.

Dawson odtrhl dva kusy papíru a začal důkladně utírat tabuli. To byl rituál na konci každého případu. Užít si uspokojení, že se celý případ smaže. Každé jednotlivé setření signalizovalo, že z ulic byl odstraněn další darebák. Kim si tento symbolický úkon náležitě vychutnávala.

Zítra všichni dokončí své zprávy a budou pokračovat s výslechy; dnes večer byl čas těšit se z výsledků své práce.

Kim vstala od neobsazeného stolu a začala sklízet obaly od jídla. Bryant okázale zívl právě ve chvíli, kdy jí začal zvonit telefon.

Jakmile uviděla Woodyho jméno, vyšla z místnosti vyšetřovatelů do tlumeně osvětlené hlavní kanceláře.

„Pane,“ řekla do mobilu.

„Žádal jsem, abyste mě okamžitě informovala, jakmile operace skončí, Stoneová.“

„Právě jsem vám chtěla telefonovat,“ odpověděla a ušklíbla se,

„Martin Copson je teď ve vazbě…“

„To vím, Stoneová. Už jsem mluvil s vazebním důstojníkem. Nemůžu čekat celou noc, až mi laskavě zavoláte.“

Zamračila se. Když tedy všechno ví, proč ji buzeruje právě teď?

„Jack mi taky řekl, že máte pěkně vybarvený obličej.“ Zaúpěla. Zatracenej Jack z vrátnice. Už věděla, co teď přijde. V duchu se proti tomu obrnila.

„Myslím, že jsme se dohodli, že volavku bude dělat Stacey a vy s ostatními ji budete krýt.“

„Opravdu jsme se tak dohodli, pane?“ opáčila nevinně.

„Nedělejte ze mě hlupáka, Stoneová. Moc dobře víte, že ano.“ Zhluboka si vzdychl. „Stacey je jednak policistka a také mladá žena. Musíte ji nechat dělat její práci.“

„Samozřejmě, pane,“ souhlasila. „Bylo to jen obyčejné nedorozumění.“

Na lince nastalo ticho a Kim se nijak nesnažila ho vyplnit. Dál beze slova přecházela po ztemnělé místnosti. Jestli si Woody byť na minutu o ní myslel, že nechá třiadvacetiletou holku zkusit vlákat do léčky nebezpečného, brutálního násilníka, pak ji nezná tak dobře, jak se domnívala.

Původně doufala, že těmhle výtkám unikne. Její šéf právě nastupoval na každoroční dovolenou, přesto si neodpustil tuhle poslední kontrolu, než odjede s vnučkou na pár dní pryč. Ale než se vrátí, na všechno se zapomene.

„Promluvíme si o tom, hned jak se vrátím.“ Nebo se možná nezapomene…

„Potřebujete, abych na něco dohlédla, dokud budete pryč, pane? Mám vám krmit kočku? Zalévat kytky?“ nabídla se velkoryse.

„Propána, Stoneová, zrovna vám ze všech lidí na světě bych nesvěřil, abyste u mě cokoli krmila nebo zalévala. Díky za nabídku, ale o všechno se postará moje uklízečka. A nezapomeňte denně informovat superintendanta, když budu pryč.“

„Ano, pane,“ přisvědčila, ale přitom zvedla oči v sloup.

„Přímo slyším, jak koulíte očima,“ poznamenal a na okamžik se odmlčel. „Aspoň budete mít vy dva během mé nepřítomnosti příležitost se ehm… sblížit.“

Kim otevřela ústa k ostré odpovědi, ale její šéf už s tichým smíchem hovor ukončil.

Kim si vzdychla a vydala se zpátky do kanceláře, ale po pár krocích se zastavila.

„Vážně, Stace, mělas vidět šéfku v těch vysokých podpatcích. Ona…“

„Ona co, Keve?“ zeptala se Kim a vešla do dveří. Opřela se o rám.

„Prosím… pokračuj,“ pobídla ho.

Zavrtěl hlavou. „Ne, ne, už jsem skončil. Ani si nevzpomínám, co jsem chtěl vlastně říct.“

Bryant, který ji znal lépe než kdokoli jiný, potlačil úsměv.

Kim si založila ruce na hrudi. „Vážně? Bryante, hoď Kevovi ty lodičky.“

Bryant sáhl za sebe a udělal, oč byl požádán.

Kim naklonila hlavu na stranu. „Stacey je spíš vizuální typ. Jsem si jistá, že ocení názornou ukázku.“

Dawson přenesl pohled od ní k botám a zase zpátky. „Přece doopravdy nechcete, abych…“

„Ty jsi s tím začal,“ odsekla Kim.

Rozhlédl se po místnosti a hledal oporu. Stacey jen povytáhla obočí a Bryant se pohodlně opřel na židli.

„K čertu s vámi dvěma,“ zabručel Dawson a začal si sundávat boty a ponožky.

Opřel se o kartotéku a částečně nacpal nohy do lodiček.

„Au… do prdele…“ zaklel, když se pokusil udělat krok, ale kartotéky se stále nepustil.

Kim tím připomněl dítě, které stojí poprvé na bruslích a bojí se pustit mantinelu.

„Pět liber, když dojdeš až sem,“ ozval se Bryant a vytáhl z kapsy bankovku.

Dawson se usmál. „Pcha, za pět liber od tebe je budu nosit celej den.“

Najednou odhodlaně vysunul jednu nohu vpřed a napůl klopýtal, napůl padal na konec kanceláře.

Kim nabyla dojmu, že se octla v nějakém špatném filmu o zombie. Dawson držel paže natažené před sebou buď kvůli rovnováze, nebo aby zbrzdil pád.

Přistál na Bryantově stole a natáhl ruku.

„Vyhrál jsi,“ uznal Bryant a plácl mu bankovku do dlaně. Dawson se prosebně otočil ke Kim.

„Tak si je už sundej,“ svolila s úsměvem.

„Škoda, právě se mi v těch botkách začínal Kev líbit,“ poznamenala Stacey.

Dawson vrátil lodičky Kim. „Vážně, šéfko, máte můj obdiv.“ Hodila je pod stůl. „Dobrá, lidi, je čas pro dnešek skončit a…“ Na stole zazvonil její mobil. Zamračila se a zvedla ho.

„Stoneová,“ ohlásila se stroze.

Zatímco poslouchala hlas na druhém konci, mračila se čím dál víc.

„Dobře, rozumím,“ řekla a ukončila hovor. Zhluboka si vzdychla.

„Fajn, na ten poslední příkaz zapomeňte, aspoň jeden z vás. Je čas někoho vylosovat, protože centrála nám právě předala mrtvolu.“

Kapitola 3

Už ze vzdálenosti asi půl kilometru se Bryant mohl začít řídit modrým ohňostrojem blikajících světel na noční obloze. Takové hezké ohlášení hrůzy, která se pod tím skrývá, pomyslela si Kim.

V kanceláři vyšetřovatelů nakonec na losování nedošlo. Bryant poslal oba mladé kolegy domů do postele a nastoupil do auta ke Kim.

Provoz se zpomalil a Kim si představila strážníky na křižovatkách odklánějící dopravu od místa činu.

Na každého řidiče, jenž se s tím bez řečí smířil, připadali tři, kteří se domáhali vysvětlení, a dvakrát víc těch, co se snažili něco zahlédnout.

Městská část Colley Gate ležela na silnici A458, která spojovala Halesowen a Stourbridge. I když tu v noci provoz zeslábl, silnice nikdy úplně neutichala. Z hlavní komunikace odbočovaly vedlejší, jež vedly do nechvalně proslulého sídliště Tanhouse.

Kim pracovně navštívila Tanhouse mnohokrát. Od osmdesátých let minulého století se ve zdejší komunitě značně rozmohlo užívání drog, loupeže, vandalismus, krádeže aut a násilí. Většina z toho se točila hlavně okolo tří výškových obytných domů. Z nich Kipling House a Byron House byly v roce 1999 zbourány a zbývající věžák, Chaucer House, prošel rekonstrukcí. Během týdne po dokončení projektu tu byl ubodán muž.

Kim si vzpomínala na prodejnu alkoholických nápojů sídlící hned vedle jednoho z věžáků. Úroveň kriminality tu byla tak vysoká, že se obchodník bál mít večer otevřeno a obsluhoval zákazníky jen přes okénko ve dveřích.

Dojeli k vnějšímu okraji, kde už stály tři hlídkové vozy, dva policisté a půl tuctu dopravních kuželů.

Kim otevřela okno a vystrčila ven služební průkaz a hlavu. Policista zvedl jeden kužel a mávl, aby jeli dál.

„Tak jsme tu zase,“ zamumlal Bryant, když vypnul motor Astry Estate. Kim obešla Keatsovu dodávku, aby zahájila prohlídku místa činu, zatímco se začal na zem snášet drobný teplý déšť. Byl jasný podzimní den, teplota vyšplhala skoro ke dvaceti stupňům a i teď, dlouho po půlnoci, ještě neklesla pod deset.

Automobil, rok starý Vauxhall Cascada, byl zaparkovaný v odstavném pruhu před řadou obchodů na hlavní ulici.

Z devíti těchto podniků nebyly zrušené a zabedněné jen tři: čínské bistro, pošta a prádelna.

Na druhé straně, v oblasti uzavřené policejní páskou, ještě byla hospoda, která se naštěstí vyprázdnila už před pár hodinami. Kim se tak mohla obejít bez živého obecenstva.

Když přicházela k zaparkovanému autu, dolehl jí k uším dobře známý hlas.

„Výborně, můj oblíbený detektiv. Jakpak se máte, Bryante?“ Kim rázně vytrhla modré návleky visící z ruky maličkého patologa a na oplátku ho obdařila nevlídným pohledem.

„Bryante, vám se v posmrtném životě dostane veliké odměny za vaši…“

„Čekám, Keatsi,“ přerušila ho Kim.

„Ale inspektorko, s vámi už není žádná legrace.“

Pomyslela si, že s ní nikdy není legrace, a raději polkla sto jízlivých odpovědí, které ji napadly.

Patolog vážil pětasedmdesát kilo i s postelí a temenem jí dosahoval těsně k bradě. To samo o sobě stačilo, aby držela jazyk za zuby.

„Obětí je žena kolem padesáti let, elegantně oblečená, s jediným bodným zraněním: v dolní části trupu, na levé straně.“

Kim přikývla a vydala se podél vozu.

Do cesty se jí postavil mladý brýlatý muž. Ihned jí připomněl Harryho Pottera.

Ustoupila doleva. On také. Ustoupila doprava. On také.

Krátce zauvažovala, že ho zvedne a odhodí z cesty, když k ní znovu dolehl Keatsův hlas.

„Detektive inspektorko Stoneová, prosím, seznamte se s mým novým asistentem Jonathanem Bullockem.“

V duchu si živě představila, jakým trápením ten chlapec musel projít, když ještě chodil do školy.

Praktikant si posunul výš brýle a přitom zašilhal, jako by ho jeho vlastní přibližující se prostředníček překvapil. Potom natáhl ruku a otevřel ústa.

„Ne, ne, Jonathane,“ zadržel ho Keats a rychle vykročil vpřed.

„Je nejlepší nenavazovat s ní oční kontakt nebo ji oslovit přímo. Je nepředvídatelná, jako většina divokých zvířat.“

Kim mládence obešla a pokračovala k předním dveřím vauxhallu na straně spolujezdce.

Vůz obklopovali technici v bílých ochranných oděvech. Jeden snímal otisky z kliky dveří; další pořizoval několik posledních fotografií interiéru.

Poté ustoupili a kývli na ni.

První, co na Kim zaútočilo, byl zápach. Zavanul k ní kovový pach vycházející z velkého množství čerstvé krve. Ale jakkoli byl pronikavý, považovala ho za snesitelnější než odporně nasládlý odér, jaký vydává rozkládající se krev.

Odvrátila se na stranu a zhluboka se nadechla čerstvého vzduchu. Poté se zase otočila zpátky a začala s prohlídkou odshora. Fotografie místa činu jí pomohou později, ale jejím prvním cílem bylo uložit si tu scénu do paměti. Její smysly později nebudou tak zbystřené jako teď.

Žena měla vlasy obarvené na módní kaštanově hnědou. Šedivý nádech na spáncích signalizoval, že by odrosty už potřebovaly dobarvit. Elegantní účes dosahoval pár centimetrů pod čelist. Čelo bylo hladké jen s náznakem vrásek, které by se za života napínaly a svrašťovaly. Už se víc nebudou prohlubovat, pomyslela si Kim smutně.

Na tváři stále ulpívaly zbytky mejkapu naneseného na začátku dne. Od rána se už setřel a vybledl; pod levým okem bylo vidět malou šmouhu od řasenky, možná od toho, jak si žena na konci dlouhého dne bezděčně mnula oči; po cestě autem domů, kde na jejím vzhledu záleželo o něco méně.

Oči měla doširoka otevřené a rty lehce od sebe. Laik by řekl, že vypadá překvapeně, ale mrtví tak obvykle vypadají. Jakmile přestane tlouci srdce, svaly ochabnou, ztratí napětí a nezachovají vzpomínku na poslední výraz tváře. V těch očích se odrážela definitivnost smrti. Kdyby byly zavřené, žena by vypadala pokojně – vyrovnaně. Uprostřed každého ušního lalůčku se vyjímala perlová náušnice.

Na krku měla žena prostý zlatý řetízek s malým rubínem ve tvaru srdce, jenž jí spočíval na hrudi.

Bledě růžový kašmírový svetr na knoflíky byl úhledně zastrčený pod límečkem jednoduché bílé halenky.

Kim přenesla pohled o něco níž. Zarazila se a otočila.

„Keatsi, někdo na tu ženu sahal?“ Patolog přišel blíž a postavil se za ni.

„Jen já, abych určil místo poranění. A všechno je přesně tak, jak jsem to našel.“

Přikývla a dál se věnovala prohlídce. Odhrnula svetr, aby viděla celý rozsah poranění. Bělostnou košili barvila karmínová skvrna. Jediná trhlina v látce označovala vstupní místo.

Kim pustila svetr a pokračovala.

Žena byla oblečená do kvalitních černých kalhot. Na nohou měla lodičky, módní, ale praktické. V prostoru pod předním sedadlem spolujezdce ležela kabelka značky Burberry.

Kim pro ni sáhla a vzala ji, právě když se vedle ní objevil Bryant. Ačkoli v jejím týmu neexistovaly žádné oficiálně určené dvojice, oni spolupracovali často. Její šéf to tak měl rád.

Bryant snižoval škody. Měl dobré chování a společenskou obratnost. Fungovalo jim to skvěle. Kim mu ani nemusela říkat, aby vyhledal osobu, která našla oběť. Udělal to sám od sebe. A během rozhovoru dovedl projevit správnou míru empatie a ohleduplnosti. Proto Kim automaticky zamířila nejdřív k oběti; mrtvé naštěstí nemohla urazit.

„Našel ji Číňan, když na noc zavíral, šéfko,“ oznámil. „Kdy auto přijelo, neviděl.“

Kim přikývla. „Dobrá, vyptej se ho na detaily o všech zákaznících, na které si vzpomene.“

Rozhlédla se po okolí. „Najdi majitele té hospody. A udělej totéž. Někdo mohl něco vidět nebo slyšet.“

Bryant se otočil k odchodu a Kim se vrátila k prohlídce kabelky. I když sama žádnou nenosila, zdálo se jí, že je tam většina věcí, jaké ženy obvykle v kabelce mívají. Pohlédla zpět do vozu na zařízení handsfree. Stále v něm byl drahý smartphone.

Kim spíš vycítila, než uslyšela, že se k ní někdo potichu přiblížil.

„Tak mluvte, Keatsi, co víte?“ zeptala se.

„Můžu s jistotou prohlásit, že je mrtvá.“ Povytáhla obočí.

„Víte, že kdysi dávno, když byla věda ještě v plenkách, existovaly velmi zajímavé metody, jak potvrdit smrt?“

Kim čekala.

„Patřilo k nim tahání za jazyk a bradavku, klystýry z tabákového kouře či vkládání rozžhavených pohrabáčů do různých tělních otvorů.“

„Nic příjemného, pokud máte tvrdé spaní,“ poznamenala.

„Díkybohu za vynález stetoskopu, jak říkám,“ zabručel Keats.

„Fajn, co kdybyste mi konečně řekl něco, co potřebuju vědět,“ vybídla ho Kim.

„Odhaduji to na nůž s čepelí dvanáct až patnáct centimetrů, jedno bodnutí, téměř okamžitá smrt.“

To všechno si už Kim také domyslela. Žena neměla na rukou žádnou krev. Svého poranění se ani nedotkla.

Přistoupil k nim ten Harry Potter a posunul si brýle na nose.

„Loupežné přepadení auta, inspektorko?“

Keats zavrtěl hlavou a zamumlal: „Proboha, říkal jsem vám, abyste ne…“

„To je v pořádku, Keatsi. Nechte toho chlapce,“ přerušila ho Kim. Keats se obrátil k mládenci. „Jděte pryč, Jonathane, dokud je čas.“

Mládenec svého nového šéfa ignoroval. „Jenom říkám, že to tak vypadá. Myslím tím, že to je moc pěkné auto a…“

„Ale pořád tady stojí,“ připomněla mu Kim. Keats jen zaúpěl a vzdálil se.

„Zločince mohl někdo vyrušit.“

Kim už měla na jazyku pádnou odpověď, ale jeho dlouhé nervózní polknutí i dojemný vzhled ji odzbrojily.

Kývla ke dveřím na straně spolujezdce, které byly stále otevřené.

„Za prvé, nikdy nepoužívejte slovo zločinec a za druhé, znovu se dobře podívejte.“

Poslechl, zatímco Kim k němu dál hovořila.

„Všechny šperky jsou na místě. I rolexky na zápěstí. Je tu taky její telefon a peněženku má pořád v kabelce. Vidíte ještě něco?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

„Bezpečnostní pás je odepnutý. Auto je zaparkované rovně a žena otočená trochu doleva. Už vás něco napadá?“

Pootevřel ústa, ale dál nechápavě vrtěl hlavou.

„Auto je vybavené službou OnStar,“ pokračovala Kim a ukázala na kontrolní panel se třemi tlačítky. Tlačítko napravo bylo červené a označené„SOS“. Jeho aktivaci by zaznamenalo řídicí centrum firmy Vauxhall v Lutonu, které by hned informovalo policii.

V očích mu pomalu svitlo poznání. „Byl to někdo, koho znala?“

Kim, spokojená, že se trochu poučil, usoudila, že je čas mu něco vysvětlit.

„Poslouchejte, jestli chcete být detektiv, tak buďte, jinak se soustřeďte na práci, kvůli které jste tady. My vyšetřovatelé nemáme moc rádi, když nám někdo říká, jak máme pracovat.“

Přikývl, polkl a dotkl se brýlí, to všechno najednou. Ten chlapec byl učiněný eskamotér.

Dostal lekci, kterou musel rychle vstřebat, a ona mu ji dala soukromě. Jiný vedoucí vyšetřovatel by to možná neudělal. Ponižoval by toho chlapce tak dlouho, až by to pochopil. A přece jí jeho zrudlá tvář, když se odvrátil, zůstávala v paměti.

„A Jonathane…“ Otočil se.

„Když budete dobře dělat svou práci, pomůžete nám tím v té naší.“ Usmála se. „Rozuměl jste?“

Usmál se v odpověď, přikývl a odešel.

Kim se otočila zpátky ke kabelce. Vytáhla světlehnědou koženou peněženku s bankovkami a mincemi, dále kartičku od zubaře se záznamem návštěvy na příští týden, pouzdro na šekovou knížku a malou kosmetickou taštičku.

Nakonec vyndala řidičský průkaz.

„Dobře, Deanno Brightmanová, uvidíme, co o vás zjistíme.“

Kapitola 4

Při pohledu na ni ucítil v celém těle příval nenávisti.

Položila nohu na zem a naklonila silný motocykl napravo. Lehce přes něj přehodila druhou nohu, přesto když tlačila stroj ke dveřím garáže, byla v jejím těle patrná únava.

Její únava ho však nezajímala.

Byl tu, když v devět večer odjížděla, a pořád tu stál, když se jediné přední světlo objevilo v ulici téměř ve dvě ráno.

A celou tu dobu se mu hlavou honila jedna otázka.

Sundej si helmu, přikazoval mlčky. Ukaž mi tvář. Ukaž mi tvář chladné, sobecké mrchy.

Přestože se s ní nikdy nesetkal, znal ji. Zachránila některé lidi před ďáblem a ten ďábel teď žil v jeho hlavě.

Jen jednu otázku – chtěl jí položit jedinou otázku, než dá průchod zuřivému hněvu, který teď soustředil přímo na ni.

Zneužívání v dětství, jež ho formovalo, se dělo kvůli ní. Ten hlas v hlavě slyšel kvůli ní.

Bezmocnost se osvobodit cítil kvůli ní. Špínu ve své duši měl kvůli ní.

Nakonec se mu ze rtů vydrala otázka – jen jako zašeptání:

„Proč jsi nezachránila i mě?“

Kapitola 5

Kim tiše vešla do domu, ačkoli nevěděla, koho vlastně nechce vyrušit. Jediná živá bytost v jejím domově se neohlížela, že je po druhé hodině ráno, a už čekala u dveří a mávala ocasem.

„Ahoj, hochu, jak se máš?“

Posbírala si poštu, pak volnou rukou podrbala Barneyho na hebké černé hlavě. Když míjela pohovku, sáhla na ni a dotkla se svého obvyklého místa. Bylo vyhřáté od Barneyho těla.

Vnitřní hlas jí připomněl, že jedno z prvních pravidel, když si přivedla Barneyho z psího útulku, znělo „žádná pohovka“. Pokud si dobře pamatovala, vydrželo to asi pětatřicet minut.

S pravidly „žádné krmení z ruky“ a „budeš spát ve svém pelíšku“ nedopadla o mnoho lépe.

„Ukaž,“ řekla, zatímco jí cupital po boku.

Vběhl před ní do kuchyně a posadil se přímo před skříňku s pamlsky.

Barney miloval žvýkací pochoutky na čištění zubů. Vzala krabici a počítala. „Jo, jasně,“ vzdychla a dala krabici zpátky. Ráno jich tam bylo sedm a teď zbývalo šest. Charlie, který bydlel o dvě čísla dál, chodil za Barneym, když byla Kim v práci, a bral si ho k sobě, když byla mimo domov na delší čas. Od doby, co Charliemu zemřela po čtyřiačtyřiceti letech manželství žena, si ti dva dělali vzájemně společnost. Ale navzdory Kiminým jemným narážkám na Barneyho rostoucí váhu Charlie dál psa strašně rozmazloval.

Otevřela ledničku a vyndala mrkev.

Přísahala by, že pes pokrčil rameny, než si odnesl mrkev na své obvyklé„žvýkací“ místo na koberečku.

Poslouchala, jak Barney chroupá zeleninu, a přitom si plnila kávovar vodou. Než se vrátí s Barneym z noční procházky, káva překape a bude dokonale připravená.

Naštěstí vlhké dusné letní vedro už měli za sebou a teploty se teď koncem září držely kolem patnácti stupňů. Perfektní.

Prošla si poštu, zatímco Barney dál sváděl boj s mrkví.

Účet za plyn, výpis z banky a třetí obálka, nad níž se zamračila.

Byla bílá, obyčejná, vpředu s úhledně napsaným jejím jménem a adresou.

Skvělo se na ní razítko ze Staffordshiru. Odtamtud Kim nikoho neznala.

Zvědavě obálku otevřela. Přes tenký papír uviděla, že jediný vložený list je popsaný ručně. Když si přečetla první dvě slova, pobavený výraz na její tváři ztuhl.

Pustila dopis z prstů, jako by z něj vyšlehly plameny. Papír se s třepotáním snesl dolů a přistál na kuchyňském snídaňovém baru.

Oči stále nespustila z prvních dvou slov. A ta mohl napsat jen jediný člověk.

Kim ustoupila od snídaňového baru a začala přecházet po místnosti.

Najednou se přenesla zpět do loňského roku a ke svému prvnímu setkání se sociopatkou doktorkou Alexandrou Thorneovou.

Kim používala slovo „ďábelský“ velmi zřídka, a to i ve své práci. Bylo příliš všeobecné, příliš snadno uplatňované na lidi, kteří dělali zlé věci, ale v případě Alex Thorneové toto označení zdaleka nevystihovalo její zákeřnou povahu.

Poznaly se při vyšetřování vraždy muže, který byl předtím usvědčen ze znásilnění a předčasně propuštěn, a Kim se od počátku musela mít na pozoru. Bylo pro ni zhola nemožné přesvědčit druhé, aby uvěřili, že ta krásná, záhadná a okouzlující žena je schopná něčeho špatného. Musela vynaložit veškeré odhodlání, aby odhalila Alexin odporný zvrácený experiment, a přitom sama málem přišla o duševní zdraví.

Během jejich souboje nastala chvíle, kdy Kim téměř ztratila pevnou půdu pod nohama: když jí Alex mrštila do tváře její nejhorší vzpomínky z dětství a odkryla všechny její slabiny. Kim byla v pokušení se vzdát, přesto s vypětím všech sil vydržela. Před naprostou ztrátou rozumu ji uchránila jen pevná vůle odhalit skutečnou hloubku zla, které se skrývalo v té ženě.

Většina lidí se domnívala, že její střetnutí s Alex bylo jen dalším případem, a Kim si to někdy také pokoušela namluvit. Občas to fungovalo.

Sáhla pro dopis, aniž na něj pohlédla, a zmačkala ho do koule, jako by ji pouhá četba těch slov mohla zavést zpět do té chvíle.

Zahodila papír do odpadkového koše. Odrazil se od víka a dopadl do rohu.

Jednu bitvu s doktorkou Alexandrou Thorneovou přežila. A vůbec si nebyla jistá, zda by to dokázala znovu.

Její myšlenky náhle přerušil výkřik, při němž jí ztuhla krev v žilách.

Kapitola 6

Barney byl u domovních dveří mnohem dříve než ona. Odstrčila štěkajícího psa z cesty a vyběhla ven.

Uslyšela, jak po její levé ruce někdo křičí: „Nesahej kurva na mě.“ Utíkala na konec příjezdové cesty, zatímco se v ulici už rozsvěcela světla v oknech domů. Závěsy se rozhrnovaly a domovní dveře otevíraly, ale nikdo nevydal ani hlásku.

Kim pohlédla směrem, odkud vycházel křik, a uviděla tmavou postavu opírající se o sloup pouliční lampy. Nějaký stín zabočil za roh na konci ulice a zmizel z dohledu.

Postava ze sebe vydala hluboké zaskučení a dovrávorala o dva kroky dopředu.

„Zasranej hajzle!“ vykřikla, pak padla na kolena. Kim byla v mžiku u ní a položila jí ruku na rameno.

„Hej, není…“

„Jdi kurva pryč,“ zaječela postava a divoce jí ruku setřásla.

Ve světle lampy Kim uviděla, že je to nedospělá dívka s krátkými vlasy, které byly směsicí blond a zelené. Byla silně nalíčená, zvlášť kolem očí, z nichž jedno jí už začínalo otékat. Zítra bude mít pořádný monokl.

„Vzal ti kabelku?“ řekla Kim. Dívka se na ni zlostně podívala.

„Dej mi pokoj, krávo, než ti nakopu prdel.“

Kim se na ni podívala víc zblízka. Dva klouby na prstech měla ta dívka odřenéa zarudlé. Na pravé straně čelisti se jí vyjímala červená stopa po úderu.

Kim krátce zvažovala, že se vydá za útočníkem, ale ten byl už dávno bůhvíkde.

„Uhodil tě ještě někam?“ zeptala se.

Dívka na ni zavrčela. „Už to nebudu opakovat. Nic mi není. Jdi do hajzlu!“

Kim o krok ustoupila a už se chystala odejít. Pomáhat někomu proti jeho vůli neměla v povaze. Ale něco upoutalo její pohled.

„Krvácíš,“ upozornila, když uviděla červený pramínek stékající dívce po krku.

„To přežiju,“ odsekla dívka a lhostejně si krk utřela. „Což se nedá říct o tom zmrdovi, jestli ho ještě někdy uvidím.“

„Potřebuješ to sešít,“ doporučovala Kim.

„Hele, varuju tě…“

Kim zvedla ruce na znamení, že se vzdává. Někteří lidé zkrátka o pomoc nestojí. „Jak chceš,“ řekla, otočila se a odcházela. V několika posledních hodinách vlákala do léčky sériového sexuálního násilníka a navštívila hrozné, krvavé místo vraždy. Měla za sebou perný den.

Potřásla hlavou nad dívčiným nedůtklivým chováním a zamířila k domovu. Nepochybovala, že tohle děvče se o sebe postará.

Po dvou krocích uslyšela za sebou výmluvné žuchnutí. Ohlédla se.

Dívka ležela zhroucená na zemi.

Kim si hlasitě vzdychla, otočila se a vydala se zpátky.

Kapitola 7

„Co to sakra…?“ zavřískla dívka a prudce se posadila.

„Uklidni se,“ řekla Kim a konejšivě jí položila ruku na kostnaté rameno.

Dívka před její rukou ucukla a teprve teď se na ni pořádně podívala. Přimhouřila oči.

„Ty jsi ta kráva, co mi nechtěla dát pokoj, když jsem…“

„Jsem ta kráva, co tě donesla k sobě domů, když ses složila na hromadu na zem, drsňačko,“ odsekla Kim.

Dívka na ni omluvně pohlédla.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Kim.

„Gemma,“ zabručela, pak se posadila a přehodila si nohu přes nohu.

„Jsi pěkná netýkavka, co?“ poznamenala Kim, zatímco sbírala antiseptické ubrousky, kterými jí ošetřila klouby na prstech, když byla dívka v bezvědomí.

„Vážně ti stálo za to se takhle prát o kabelku?“ zeptala se Kim. To děvče bylo pořádně potlučené.

Gemma se kolem sebe okázale rozhlédla. „To se tobě lehko řekne.“

„Máš pravdu,“ připustila Kim, ale Gemma to mohla odnést ještě mnohem hůř.

Dívka se dotkla rukou zadní strany ucha.

„Je to jen náplast,“ vysvětlila Kim. „Nechej si ji tam do zítřka.“ Gemma zvedla oči v sloup. „Co to kurva je? Jsi snad ošetřovatelka?“

„Ne a podle mě ani žádnou nepotřebuješ. Myslím, že jsi omdlela spíš ze šoku než kvůli poranění, ale jestli tě bolí hlava…“

„To mě poser, dámo. Jdi se s tím už vycpat.“

Na takovou drobnou dívku s tak málem masa na kostech se chovala dost drze.

Kim potlačila úsměv. Na té dívce jí bylo něco důvěrně známého. Podle její zkušenosti bylo takové chování jako druhá kůže: nechali jste si ji narůst, aby vás před něčím chránila. Obvykle se neobjevovalo bez důvodu.

Kim si všimla, že se Gemma rozhlíží a hledá svoje boty.

„Na konci pohovky a kabát ti visí u dveří.“

V okamžiku byla Gemma na nohou. Nazula si špinavé tenisky a vykročila ke dveřím.

Kim se nijak nepokoušela ji zastavit. Prve jen reagovala na situaci, protože byla u toho. Splnila svou povinnost zodpovědného občana.

„Poslyš, jestli toho chlapa můžeš identifikovat, dej nám jeho popis…“

„Nám?“ opáčila Gemma a zároveň se otočila. Oči se jí zablýskly nenávistí. „Jsi snad zasranej polda?“

Kim potlačila podráždění. „Jsem policistka a…“

„Tak čau,“ řekla dívka, popadla kabát a vydala se k domovním dveřím.

Kimin výbuch zlosti se změnil v pobavení. Ach, jak jen tyhle vzdorovité děti milovala.

Kapitola 8

14. prosince 2007

Milý deníčku,

tak dnes jsem to konečně udělal. Pořád nemůžu uvěřit, jak to šlo snadno. Celé měsíce jsem si tu chvíli představoval ve své mysli a nakonec to bylo mnohem jednodušší, než jsem doufal.

Pořád nevím, kdy přesně se mé fantazie změnily v plán. Prostě se to stalo. Říkal jsem si, že by bylo skvělé něco takového uskutečnit, a aniž jsem si to uvědomil, najednou jsem začal přemýšlet kdy.

Celý den jsem své tajemství pečlivě skrýval. V jednu chvíli jsem to strašně chtěl někomu říci, podělit se o to vzrušení a očekávání, ale nakonec jsem to neudělal. Protože jsem všechno chtěl pro sebe. Bylo to moje.

Byla moje.

Koncem dne jsem už měl všechny smysly v jednom ohni, jako by v nich někdo odpálil rozbušku. Žár se mi šířil po celém těle. Nemohl bych to zastavit, ani kdybych chtěl. Mé tělo a mozek hlasitě volaly po uspokojení, o němž jsem snil.

A první část plánu fungovala.

Bylo to úžasné. Já byl úžasný.

Vím, že to dokázal ten úsměv. Úsměv, který jsem celá léta zdokonaloval.

Mám pohlednou tvář. To vím. Lidé na mě zírají a usmívají se. Proto používám svůj nacvičený, hraný úsměv. Ten, který mi pomáhá úspěšně procházet životem. Opatřil mi všechno, co jsem chtěl. Dostal mě z problémů. Lidé mi říkají, že je okouzlující.

Osobně mám raději svůj pravý úsměv. Ten, který cítím na tváři jako přirozený. Ten, co říká, že vítězím. Můj oblíbený úsměv.

Provedení plánu bylo pro svou jednoduchost až bolestně snadné. Nabídl jsem jí, že ji doprovodím domů, usmál jsem se, sklopil zrak, pak znovu vzhlédl s otázkou v očích.

Zaváhala.

Můj úsměv znejistěl. Přikývla.

A bylo to.

Na cestě se naskytl bod, kdy bylo možné se rozhodnout. Ne ohledně toho, co jsem dělal. O tom jsem nikdy nezapochyboval. Ale její dům byl vlevo a můj vpravo.

Chtěla jít vlevo. Já ne.

Její křik nikdo neslyšel.

Kapitola 9

„Dobrá, lidi, dáme se do toho,“ řekla Kim, když se připojila ke svému týmu v kanceláři. „Stace, jsou vytištěné fotografie z místa činu?“ Stacey přikývla a vstala. Přistoupila k popisovací tabuli a připevnila je na ni. První byl snímek obličeje. Ostatní ukazovaly širší pohled na interiér vozu.

Kim počkala, až se Stacey zase posadí, pak začala.

„Obětí je Deanna Brightmanová, čtyřicet sedm let, zástupkyně ředitele sociálních služeb pro děti při městské radě v Dudley.“

„Jedno bodné poranění, šéfko?“ zeptal se Dawson, který vstal a dlouze se zadíval na fotografii.

Kim přikývla.

„Úhledné,“ poznamenal a sedl si.

A tak se vyšetřování rozběhlo. Na tabuli bylo jméno a fotografie. Ta žena bude mít jejich veškerou pozornost, dokud nevypátrají, kdo ji připravil o život. Snímky na tabuli jim poskytovaly střed té pozornosti. Jen málokterá z Kiminých obětí zůstala pouhým jménem.

„Žádná obranná poranění a bezpečnostní pás byl odepnutý.“ Obrátila se ke Stacey. „Tělo mírně…“

„Někdo, koho znala?“ ozval se Dawson.

Kim se na něj podívala přimhouřenýma očima. „Díky… Stacey,“ řekla.

„Pardon,“ odvětil Dawson a zazubil se přes stůl na svou kolegyni. Kim raději vedla svůj tým k samostatným úvahám, než by jim všechno předkládala na stříbrném podnose. Doufala totiž, že jednou každý z nich povede vlastní tým.

„Vypadá to tak,“ potvrdila. „Žádný pokus naaranžovat to jako loupež.“

Kim se ještě chvíli dívala na fotografii, zatímco si v duchu formulovala další myšlenku.

„Není v tom skoro žádná emoce,“ vyhrkla najednou Stacey. Kim přikývla. Zrovna přemítala, zda si ještě někdo všimne toho, na co právě sama myslela.

Nebyla v tom žádná zuřivost. Žádný hněv. Žádná mnohočetná bodnutí, která by jasně něco sdělovala. Žádná běsnící ruka, která nemohla přestat.

Vypadalo to čistě účelově.

„No, někdo chtěl, aby byla mrtvá, a taky mrtvá je; takže bych řekl, že to je pro nás dostatečná emoce,“ uvažoval Dawson.

Kim vlastně nemohla proti jeho tvrzení nic namítnout. Vrah měl dost silnou pohnutku, aby vrazil nůž do těla oběti a usmrtil ji. A přesto se jí na tom něco nezdálo.

Znovu soustředila pozornost. „Keve, pitva je v jedenáct a potom chci, abys vyslechl každého stálého zákazníka čínského bistra a té hospody naproti krámu s alkoholem.“

„Ale… šéfko,“ bránil se Dawson. „Myslel jsem, když kočka není doma, myši…“

„Keve, jediná kočka, které by ses měl bát, je právě tady,“ napomenula ho a povytáhla obočí. Fakt, že Woody odjel na dovolenou, rozhodně nesměl být záminkou, aby k obrovskému úkolu získat výpovědi hostů z hospody a bistra přistupovali méně odpovědně.

Pochopitelně, vyslechnout každého návštěvníka z obou podniků bylo nemožné, ale když budou usilovat o sto procent a dosáhnou pětadevadesáti, bude celkem spokojená. Kdyby se snažili o osmdesát procent a dosáhli méně, mohli by tak přijít o spoustu potenciálních svědků.

A právě teď se celkem nedalo dělat nic jiného. Zatím měli váženou ženu středního věku s jedinou bodnou ranou. Teď především potřebovali navštívit lidi, kteří jí byli nejbližší.

„Šéfko, nestálo by za to dát výzvu případným svědkům, místo aby…“ navrhl Dawson.

„Ne,“ odmítla.

„Ale dokud je případ čerstvý?“ naléhal dál.

„Ne v téhle fázi, Keve,“ řekla trpělivě.

Výzva takto brzy by přinesla stovky, ne-li tisíce telefonátů, jimiž by se museli neprodleně zabývat. Takéby to znamenalo prozradit detaily případu, které Kim ještě nechtěla uvolnit pro veřejnost. Samotná rodina byla informována ani ne před osmi hodinami.

„Stace, začni zjišťovat, jestli jsou v té oblasti nějaké spolehlivé bezpečnostní kamery.“ Kim však věděla, že je to nepravděpodobné. Kvůli stálému vandalismu a krádežím zde byla drahá sledovací zařízení postupně nahrazena atrapami kamer. Kovové rolety či okenice vyšly levněji. Přesto stálo za to zkusit, jestli by se nenašel záznam aspoň jedné kamery.

„Už jdu na to, šéfko,“ přisvědčila Stacey.

Kim někdy přirovnávala začátek vyšetřování k růži. Odtrhávali od kraje jednotlivé okvětní lístky, až se dostali k jádru případu.

A teď byl čas utrhnout první lístek.

„Bryante, vezmi si kabát. Jedeme za rodinou.“

Kapitola 10

Doktorka Alexandra Thorneová trpělivě čekala v návštěvní místnosti, až přijde její právní zástupce.

Podrobně si zanalyzovala prostředí, kam ji odvezli, a usoudila, že jsou horší místa, kde by mohla být vězněná.

Nápravné zařízení Drake Hall se nacházelo ve Staffordshiru a za druhé světové války poskytovalo ubytování dělnicím z muniční továrny. V šedesátých letech sloužilo jako mužská věznice, která se v polovině sedmdesátých let změnila v ženskou.

V březnu 2009 byla transformována z polootevřenévěznice v uzavřenou. Ale i potétu zůstalo poměrně uvolněné prostředí s víceméně stejným režimem, který dovoloval vězeňkyním volný pohyb po areálu za plotem.

Toto zařízení mělo kapacitu pro 345 osob rozdělených do patnácti domů většinou s jednolůžkovými celami a jen několika dvoulůžkovými. Alex byla vděčná, že jí byla přidělena dvoulůžková. Závisel na tom její plán.

Kolem automatu na kávu prošla nějaká postava a Alex si na tvář nasadila úsměv. Pomyslela si, že její právník vypadá dobře, jak s úsměvem kráčí k ní. Měl totiž víc důvodů se usmívat než ona.

Jeho třiapadesátileté tělo bylo štíhlé a pružné. Alex si bezděčně pomyslela, že se jeho možnosti udržovat se ve formě jistě značně liší od těch jejích.

Alex sklopila zrak. „Zvládám to, Donalde.“

„Co prosím?“

„Ale nic.“

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10