Carlos Ruiz Zafón Andělská hra

EL JUEGO DEL ÁNGEL

Copyright © Carlos Ruiz Zafón 2008; Corelliana LLC 2017

Translation © Athena Alchazidu, 2010, 2018

ISBN 978-80-242-9351-6

Obsah

- První jednání MĚSTO ZATRACENCŮ

- ( 1 )

- ( 2 )

- ( 3 )

- ( 4 )

- ( 5 )

- ( 6 )

- ( 7 )

- ( 8 )

- ( 9 )

- ( 10 )

- ( 11 )

- ( 12 )

- ( 13 )

- ( 14 )

- ( 15 )

- ( 16 )

- ( 17 )

- ( 18 )

- ( 19 )

- ( 20 )

- ( 21 )

- ( 22 )

- ( 23 )

- ( 24 )

- ( 25 )

- Druhé jednání LUX AETERNA

- ( 1 )

- ( 2 )

- ( 3 )

- ( 4 )

- ( 5 )

- ( 6 )

- ( 7 )

- ( 8 )

- ( 9 )

- ( 10 )

- ( 11 )

- ( 12 )

- ( 13 )

- ( 14 )

- ( 15 )

- ( 16 )

- ( 17 )

- ( 18 )

- ( 19 )

- ( 20 )

- ( 21 )

- ( 22 )

- ( 23 )

- ( 24 )

- ( 25 )

- ( 26 )

- ( 27 )

- ( 28 )

- ( 29 )

- ( 30 )

- ( 31 )

- ( 32 )

- ( 33 )

- ( 34 )

- ( 35 )

- ( 36 )

- ( 37 )

- ( 38 )

- ( 39 )

- ( 40 )

- ( 41 )

- Třetí jednání ANDĚLSKÁ HRA

- ( 1 )

- ( 2 )

- ( 4 )

- ( 5 )

- ( 6 )

- ( 7 )

- ( 8 )

- ( 9 )

- ( 10 )

- ( 11 )

- ( 12 )

- ( 13 )

- ( 14 )

- ( 15 )

- ( 16 )

- ( 17 )

- ( 18 )

- ( 19 )

- ( 20 )

- ( 21 )

- ( 22 )

- ( 23 )

- ( 24 )

- ( 25 )

- Epilog 1945

Pro MariCarmen

„a nation of two“

První jednání

MĚSTO ZATRACENCŮ

( 1 )

Spisovatel nikdy nezapomene na chvíli, kdy za svůj příběh poprvé dostal peníze či pochvalu. Nikdy nezapomene na chvíli, kdy poprvé pocítil sladký jed marnivosti v krvi. Věří, že pokud se mu podaří před ostatními skrýt nedostatek talentu, sen o literatuře mu dokáže zajistit střechu nad hlavou a na sklonku dne i talíř teplého jídla. A především to, po čem touží nejvíce – spatřit své jméno vytištěné na ubohém cáru papíru, který jej dozajista přežije. Spisovatel je odsouzen pamatovat si tento okamžik, protože v tu chvíli je ztracen a jeho duše má stanovenou cenu. Mně se to stalo poprvé onoho dávného prosincového dne roku 1917. Bylo mi tehdy sedmnáct a pracoval jsem v Hlasu píle, což byly jedny bezvýznamné noviny, které se jakž takž držely nad vodou. Sídlily v ponuré budově, co kdysi sloužila jako továrna na výrobu kyseliny sírové a jejíž stěny stále ještě vydávaly žíravinové výpary, jež nám leptaly nábytek, šaty, ducha a dokonce i podrážky u bot. Sídlo deníku se tyčilo nad lesem andělů a křížů hřbitova v Pueblo Nuevo. Jeho kontury se z dálky mísily s obrysy hrobek, promítajícími se proti horizontu, do něhož se jako dýky zabodávaly stovky komínů a továren, které bez přestání vytvářely šarlatovočerný soumrak nad Barcelonou.

Toho večera, kdy se měl změnit běh mého života, si mě krátce před uzávěrkou ráčil zavolat zástupce ředitele, don Basilio Moragas. Předvolal si mě do temné místnůstky, která někdy sloužila jako pracovna a jindy jako kuřárna doutníků. Don Basilio byl člověk zasmušilého vzhledu s mohutnými kníry. Nikdy si nebral žádné servítky. Zastával názor, že hojné užívání příslovcí a nadmíra přídavných jmen jsou vlastní zvrhlíkům a lidem trpícím nedostatkem vitaminů. Když u nějakého redaktora odhalil sklony ke květnaté próze, nechal jej tři týdny sepisovat nekrology. A pokud se po tomto očistném procesu dotyčný dopustil téhož prohřešku, don Basilio mu nastálo přiřadil rubriku pro kutily a domácnost. Všichni jsme z něj měli hrůzu a on to věděl.

„Done Basilio, chtěl jste se mnou mluvit?“ ozval jsem se nesměle. Zástupce ředitele se na mě úkosem podíval. Vešel jsem do pracovny, ve které to bylo cítit potem a tabákem – přesně v tomto pořadí. Don Basilio mou přítomnost přehlížel a dál s červenou tužkou v ruce opravoval článek, který měl před sebou na stole. Během několika dalších minut zástupce ředitele vystavil text palbě úprav, ne-li přímo amputací, přičemž si neustále něco brumlal, jako bych tam ani nebyl. Všiml jsem si, že u zdi stojí židle. Jelikož jsem nevěděl, co mám dělat, chtěl jsem se posadit.

„Kdo vám řekl, že si máte sednout?“ zamručel don Basilio, aniž od textu zvedl pohled.

Rychle jsem se postavil a zadržel jsem dech. Zástupce ředitele si povzdechl, upustil svou červenou tužku, pohodlně se usadil v křesle a prohlížel si mě, jako bych byl nepotřebný kus hadru.

„Slyšel jsem, že píšete, Martíne.“

Polkl jsem, a když jsem otevřel pusu, vysoukal jsem ze sebe poněkud legračním hlasem: „Tak trochu, totiž, já nevím, chci říci, tedy, že ano, píšu…“

„Doufám, že píšete lépe, než mluvíte. A co to vlastně píšete? Ovšem, smím-li se ptát.“

„Detektivky. Mám na mysli…“

„Vím, o co jde.“

Pohled, který mi don Basilio věnoval, byl výmluvný. Kdybych mu řekl, že vyrábím figurky do betléma z čerstvého hnoje, asi by se mi podařilo vyvolat u něj trojnásobné nadšení. Znovu povzdechl a pokrčil rameny.

„Vidal říká, že vůbec nejste tak špatný. Že vynikáte. Ovšem vezmeme-li v úvahu, jaká je na tomto poli konkurence, nemusíte se ani moc namáhat. No ale, když to říká Vidal.“

Pedro Vidal byl hvězdou Hlasu píle. Psal jednou týdně sloupek o událostech, což bylo to jediné, co se v celých novinách dalo číst. Byl autorem tuctu napínavých románů o gangsterech z Ravalu v pátém okrsku a jejich milostných pletkách s dámami z vysoké společnosti, s nimiž dosáhl mírného úspěchu. Vidal, jenž vždy nosíval bezvadné obleky a nablýskané italské mokasíny, působil dojmem filmových milovníků. Měl světlé vlasy, vždy pečlivě učesané, tenký knírek a nepohasínající úsměv na rtech, který rozdával štědře, jako člověk, jenž se ve své kůži a na tomto světě cítí skvěle. Pocházel z dynastie navrátilců, kteří zbohatli v Americe díky obchodu s cukrem a kteří si po návratu do vlasti namastili kapsu, když se ve městě zaváděla elektřina.

Jeho otec, patriarcha rodinného klanu, byl jedním z majoritních akcionářů novin. Pro dona Pedra byla redakce hřištěm, na němž ubíjel nudu vlastní člověku, který pro svou obživu nemusel v životě pracovat ani jediný den. Málo záleželo na tom, že noviny přicházely o peníze stejným způsobem, jakým z nových aut, jež začínala projíždět Barcelonou, unikal olej. Dynastie Vidalů, oplývající šlechtickými tituly, se nyní věnovala sběratelství bank a pozemků v Ensanche o velikosti malých knížectví.

Pedru Vidalovi jsem jako prvnímu ukázal své náčrtky, které jsem psal ještě jako malý kluk, v době, kdy jsem po redakci roznášel kávu a cigarety. Vždycky měl na mě čas, přečetl si, co jsem napsal, a poskytl mi dobré rady. Časem si ze mě udělal pomocníka a dovolil mi, abych na stroji přepisoval jeho texty. To on mi řekl, že pokud chci dát všanc svůj osud v ruské ruletě literatury, je odhodlaný mi napomáhat a vést mé první kroky. A jelikož svému slovu dostál, vrhl mě nyní do spárů dona Basilia, Kerbera našich novin.

„Vidal je sentimentální. Pořád ještě věří silně protišpanělským povídačkám o nadvládě zásluh, neboli o příležitostech pro ty, kdo si je zaslouží, a ne pro ty, kteří mají zrovna vlivné známé. A protože má nabitou peněženku, může si dovolit chodit světem jako romantik. Kdybych měl jen setinu prachů, co jemu přebývají, dal bych se na psaní sonetů a ptáčci by mi zobali z ruky uchváceni mou laskavostí a dobrotou mého ducha.“

„Pan Vidal je skvělý člověk,“ namítl jsem.

„Je víc než jen to. Je to světec, protože navzdory tomu, že vypadáte jako šupák, už týdny do mě hustí, jak je ten náš redakční benjamínek nadaný a pracovitý. On ví, že jsem v jádru měkkota. Navíc mě ujistil, že když vám dám příležitost, věnuje mi krabici kubánských doutníků. A když to říká Vidal, je to pro mě, jako by Mojžíš sestoupil z hory s deskou v ruce a zjevil mi pravdu. Takže, abychom to uzavřeli. Protože jsou Vánoce a taky proto, aby už byl váš přítel konečně zticha, nabízím vám možnost prosadit se jako hrdina, navzdory všemu a všem.“

„Mockrát děkuju, done Basilio. Ujišťuju vás, nebudete litovat, že…“

„Neunáhlujte se, mladej. No schválně, co soudíte o nadměrným a nestřídmým užívání příslovcí a přídavných jmen?“

„Že je to ostudné a že by to mělo být ze zákona zakázáno,“ odpověděl jsem s přesvědčením zapáleného stoupence.

Don Basilio souhlasně přikývl. „Vedete si dobře, Martíne. V prioritách máte jasno. V tomhle baráku přežívají ti, co mají priority, a ne zásady. Plán je takovýto. Sedněte si a dávejte pozor, protože vám to nebudu říkat dvakrát.“

Plán byl následující. Z jistých důvodů, které don Basilio považoval za vhodné nerozebírat, poslední strana nedělních novin, tradičně vyhrazená literární povídce nebo zápiskům z cest, tentokrát na poslední chvíli vypadla. Předpokládaným příspěvkem mělo být značně lyricky laděné, vlastenecky podané vyprávění o hrdinských činech středověkých bojovníků almogavarů. Ti byli tak či onak záchranou a spásou křesťanstva a všeho hodnotného pod sluncem, počínaje Svatou zemí a Llobregatskou deltou konče. Text však bohužel nepřišel včas, anebo spíš, jak jsem tušil, se to donu Basiliovi nechtělo vydat. Do uzávěrky zbývalo šest hodin a nebyl tu jiný kandidát, který by mohl vyprávění nahradit, kromě celostránkové reklamy na výztuže z velrybích kostí slibující vysněné boky a odolnost vůči těstovinám. Vedení za dané situace nařídilo problému čelit a využít literární talenty pulzující v redakci. To vše za účelem vhodně vyplnit vzniklou mezeru čtyřmi sloupci textu všeobecné orientace, který by vyhovoval vkusu a humanistickému založení našich stálých čtenářů. Seznam případných talentů, na něž by se bylo možno obrátit, čítal deset jmen. A moje mezi nimi samozřejmě nebylo.

„Příteli Martíne, okolnosti tomu chtěly, že ani jeden z náhradníků, které si vedeme v evidenci, tu teď fyzicky není. Stejně tak je nemožné sehnat někoho z nich za rozumnou dobu. Vzhledem k hrozbě neodvratné katastrofy jsem se rozhodl dát tu příležitost vám.“

„Počítejte se mnou.“

„Počítám s pěti stranami textu s dvojitým řádkováním, a to ani ne za šest hodin, pane Edgare Allane Poe. Přineste mi příběh, a ne přednášku. Když budu chtít kázání, zajdu si na ranní mši. Přineste mi příběh, který jsem ještě nečetl, a pokud jsem ho už četl, přineste mi ho napsaný a vyprávěný tak dobře, že si toho ani nevšimnu.“

Chystal jsem se vyběhnout ven, když don Basilio vstal, obešel psací stůl a položil mi na rameno svou obrovskou ruku, velikostí a vahou odpovídající kovadlině. Teprve když jsem ho uviděl zblízka, jsem si všiml, že se mu oči smějí.

„Když ten příběh bude slušný, dám vám deset peset. A když bude víc než jen slušný a bude se našim čtenářům líbit, otisknu vám toho víc.“

„Nějaký zvláštní požadavek, done Basilio?“ zeptal jsem se.

„Ano. Nezklamte mě.“

Následujících šest hodin jsem byl jako v transu. Usadil jsem se ke stolu uprostřed redakce. Byl vyhrazen Vidalovi, který u něj občas sedával, když se mu zrovna uráčilo na chvilku se tu zastavit. Místnost byla liduprázdná a nořila se do mlžného přítmí utkaného z kouře desítek tisíc cigaret. Zavřel jsem na okamžik oči a vyvolal jsem si v mysli obraz. Závoj z černých mraků za deště dopadá na město. Muž hledající stín, má na rukou krev a v pohledu tajemství. Nevěděl jsem, kdo je to, ani před čím utíká, ale během následujících šesti hodin se z něj měl stát můj nejlepší přítel. Vložil jsem papír do stroje a bez jediné přestávky jsem na stránky dával vše, co jsem měl v sobě. Zápasil jsem s každým slovem, s každou větou, s každým obratem, s každým výjevem, ba i s každým písmenkem, jako kdybych už neměl napsat nic jiného. Znovu a znovu jsem přepisoval každý řádek, jako by na tom závisel můj život. Nakonec jsem vše přepsal ještě jednou. Jediným společníkem mi byla ozvěna neustávajících úderů do psacího stroje, která se ztrácela v místnosti plné stínů. A hodiny na stěně ukrajovaly minuty, které zbývaly do svítání.

Ráno, krátce před šestou hodinou, jsem vytáhl ze stroje poslední list a odevzdaně jsem vydechl. Měl jsem pocit, že mám v hlavě vosí hnízdo. Slyšel jsem pomalé a těžké kroky dona Basilia. Zrovna se probral z přesně vymezeného spánku a teď se pozvolna blížil. Vzal jsem papíry a předal mu je, aniž jsem opětoval jeho pohled. Don Basilio si sedl k vedlejšímu stolu a rozsvítil lampičku. Jeho oči přejížděly po textu odshora dolů bez jakéhokoli výrazu. Na chvíli odložil na kraj stolu doutník a s pohledem upřeným na mě nahlas přečetl první větu.

„Na město padá noc a v ulicích je cítit pach střelného prachu, jako by šlo o závan jistého prokletí.“

Don Basilio se na mě úkosem podíval. Já jsem se vytasil s úsměvem, kterým jsem odhalil úplně všechny zuby. Bez jediného slova vstal a odcházel s mou povídkou v ruce. Díval jsem se, jak míří ke své kanceláři a zavírá za sebou dveře. Zůstal jsem stát jako opařený a nevěděl jsem, co mám dělat. Jestli mám utíkat pryč, nebo jestli mám počkat na rozsudek smrti. Za deset minut, které mi připadaly dlouhé jako deset let, se dveře kanceláře zástupce ředitele otevřely a redakcí otřásl hromový hlas dona Basilia.

„Martíne, buďte tak laskav, pojďte sem.“

Táhl jsem nohy za sebou, jak nejpomaleji to šlo. S každým krokem jsem se o několik centimetrů zmenšil. Nakonec mi nezbývalo nic jiného než strčit hlavu do dveří a odlepit pohled od země. Don Basilio s obávanou červenou tužkou v ruce se na mě chladně díval. Chtěl jsem polknout slinu, ale měl jsem v puse sucho. Don Basilio vzal papíry a vrátil mi je. Vzal jsem si je a otočil se ke dveřím, jak nejrychleji jsem mohl. Říkal jsem si, že ve vestibulu hotelu Kolumbus se vždycky najde místo pro dalšího čističe bot.

„Zaneste to dolů do dílny a ať to dají do tisku,“ ozval se mi hlas za zády.

Otočil jsem se v domnění, že jsem se stal předmětem krutého žertu. Don Basilio otevřel zásuvku u svého psacího stolu. Odpočítal deset peset a položil je na stůl.

„Tohle je vaše. Navrhuju, abyste si za to pořídil nový modýlek. Tenhle na vás vidím už čtyři roky a pořád je vám o šest čísel větší. Jestli chcete, zajděte za panem Pantaleonim do krejčovství na ulici Escudellers a řekněte, že vás posílám. Vyjde vám vstříc.“

„Mockrát děkuju, done Basilio. Udělám to tak.“

„A nachystejte mi další takovouhle povídku. Tentokrát na to máte týden. Ale ne abyste mi usnul na vavřínech. No a snažte se, ať je v nové povídce míň mrtvol. Dnešní čtenář má rád šťastný konec, ve kterým vítězí lidská šlechetnost a podobný nesmysly.“

„Ano, done Basilio.“

Zástupce ředitele pokýval hlavou a podal mi ruku. Stiskl jsem ji.

„Dobrá práce, Martíne. V pondělí vás chci vidět u stolu, co býval Juncedův, teď je váš. Zařazuju vás do sekce Události.“

„Nezklamu vás, done Basilio.“

„Ne, nezklamete. Vykašlete se na mě. Dřív nebo později. A uděláte dobře, protože vy nejste novinář a nikdy jím ani nebudete. Ale zatím nejste ani spisovatel detektivních románů, i když si to myslíte. Zůstaňte tady nějaký ten čas a my vás naučíme pár věcí, co nikdy nejsou na škodu.“

V tom okamžiku, ve slabé chvilce, mě zaplavil pocit vděčnosti a zatoužil jsem toho velikého muže obejmout. Don Basilio, na jehož obličeji byla už zase strohá maska tvrdosti, do mě zabodl ocelově chladný pohled a ukázal ke dveřím.

„Jen žádný scénky, prosím vás. A zavřete za sebou. Zvenku. A šťastný a veselý Vánoce.“

„Šťastný a veselý.“

V pondělí, když jsem dorazil do redakce a chystal se poprvé usednout k vlastnímu psacímu stolu, jsem našel hnědou obálku převázanou stužkou. Na obálce stálo strojem napsané moje jméno. Otevřel jsem ji. Uvnitř jsem našel zadní stranu nedělních novin, na které byl označený můj příběh a u něj tato poznámka:

„Tohle je jen začátek. Za deset let já budu učněm a ty mistrem. Tvůj přítel a kolega Pedro Vidal.“

( 2 )

Můj literární debut prošel zkouškou ohněm. Don Basilio dostál danému slovu a dal mi příležitost publikovat několik dalších povídek podobného ražení. Vedení brzy rozhodlo, že mé bleskurychle se rozvíjející kariéře jednou týdně poskytne pravidelný prostor za předpokladu, že v redakci budu dál pečlivě a svědomitě plnit své povinnosti za stejnou mzdu. Nezasažen trnem marnivosti a vyčerpání, trávil jsem dny předěláváním textů svých kolegů a rychlým sestavováním bezvýznamných článků o nicotných zprávách a hrůzných událostech. To vše jen proto, abych pak sám v redakci mohl zasvětit své noci psaní košatého a mnohostranně rozvitého příběhu na pokračování, který jsem ve své obrazotvornosti hýčkal pod názvem Tajnosti Barcelony. Tento titul v sobě bez uzardění propojoval různé spisovatele od Dumase po Stokera, včetně Sueho a Févala. Spal jsem tři hodiny denně a vypadal jsem, jako bych je strávil v rakvi. Vidal, jenž nikdy nepoznal tento hlad, co nemá s žaludkem nic společného a co člověka vnitřně sžírá, mínil, že se ničím, a že když to tak půjde dál, dočkám se vlastního pohřbu, ještě než mi bude dvacet. Don Basilio, jehož moje pracovitost nikterak nepobuřovala, měl zase jiné výhrady. Otiskoval každý můj díl se skřípěním zubů, protože ho popouzela ta nadmíra zvrácenosti, stejně jako skutečnost, že jsem nešťastně plýtval talentem, který jsem dal do služeb příběhům a zápletkám pochybného gusta.

Díky Tajnostem Barcelony brzy zazářila drobná hvězda příběhů na pokračování. Jednalo se o hrdinku, jejíž obraz jsem vytvořil na základě svých představ o femme fatale, jaké může mít pouze sedmnáctiletý chlapec. Chloé Permanyerová byla temnou kněžnou všech vampírek. Až moc inteligentní a záludná ještě víc. Nosila vždy nejžhavější novinky luxusní dámské módy. Byla milenkou a zároveň pravou rukou záhadného Baltasara Morela, jenž byl hlavou podsvětí. Bydlel v podzemním sídle plném aparátů a ponurých relikvií. Vchod do tohoto sídla se nacházel v zasypaných tunelech a pod katakombami v Gotické čtvrti. Chloé měla oblíbenou metodu, jak své oběti zničit. Jednalo se o hypnotizující tanec, během kterého ze sebe odhazovala svršky. Nakonec použila otrávenou rtěnku a políbila svou oběť, které ochrnuly všechny svaly. Následovala tichá smrt udušením. Chloé se přitom oběti nepřetržitě dívala do očí. Předtím ovšem vypila protijed rozpuštěný v šampaňském, ve vybraném ročníku značky Dom Pérignon. Chloé a Baltasar měli svůj vlastní kodex cti. Likvidovali pouze zmetky a zbavovali tak svět zabijáků, lidské havěti, pokrytců, fanatiků, dogmatických zlotřilců a hlupáků všeho druhu. Šlo tedy o osoby, jež ve jménu různých vlajek, bohů, jazyků, ras či jakýchkoli jiných špatností, kterými maskovaly svou chamtivost a ubohost, činily tento svět až příliš mizerný. Pro mě to byly rozporuplné postavy a zároveň skuteční hrdinové. Pro dona Basilia, jehož literární vkus se ustálil na španělské poezii období Zlatého věku, to bylo neslýchané šílenství kolosálních rozměrů. Nicméně vzhledem k tomu, že tyto příběhy byly čtenáři kladně přijímány a také, ač si to nerad přiznával, že měl pro mě slabost, toleroval tyto mé výstřednosti a připisoval je přílišné mladistvé horkokrevnosti.

„Vám se dostalo víc umu než vkusu, Martíne. Vy jste stižen patologickou posedlostí, která má svý jméno. A tím je Grand Guignol. To je s dramatem asi ve stejným vztahu jako syfilis s ohanbím. Člověk k tomu sice přijde za příjemných okolností, ale pak už to jde jenom z kopce. Měl byste číst klasiky, anebo aspoň Benita Péreze Galdóse, abyste měl vznešenější literární ambice.“

„Ale čtenářům se ty příběhy líbí,“ opáčil jsem.

„To není vaše zásluha. Má to na svědomí konkurence, která je tak špatná a domýšlivá, že i zcela netečný osel by ji roznesl na kopytech, a stačil by mu k tomu ani ne odstavec. Kdy už zatraceně dospějete a slezete ze stromu se zakázaným ovocem.“

Já jsem přikyvoval a předstíral, že se kaju, ale ta zakázaná slova Grand Guignol jsem tajně laskal. Říkal jsem si, že každá věc, i sebenicotnější, potřebuje hrdinu, který by bránil její čest.

Začal jsem si připadat jako ten nejšťastnější smrtelník na světě. Tehdy jsem však zjistil, že několika kolegům z deníku vadí, že benjamínek a oficiální maskot redakce udělal první kroky ve světě písemnictví, zatímco jejich vlastní literární tužby a ambice už léta skomírají v šedivém spánku nicoty. Skutečnost, že čtenáři deníku ony skromné příběhy hltali a oceňovali víc než kterýkoli jiný text otištěný v novinách za posledních dvacet let, vše jenom zhoršovala. V rozmezí pár týdnů jsem viděl, jak zraněná ješitnost těch, které jsem až donedávna považoval za svou jedinou rodinu, mění tyto lidi v nepřátelský tribunál. Postupně mě přestali zdravit, nemluvili se mnou a s potěšením rozvíjeli svůj zhrzený talent, když mě za zády častovali uštěpačnými poznámkami a výrazy pohrdání. Moje nevysvětlitelné štěstí se přičítalo pomoci Pedra Vidala a neznalosti či hlouposti našich předplatitelů. Rovněž to odpovídalo rozšířené a v národě tak oblíbené představě o tom, že když někdo dosáhne v libovolné profesní oblasti jistého úspěchu, je to nezvratný důkaz jeho neschopnosti a nedostatku zásluh.

Vzhledem k tomuto nečekanému a pochmurnému zvratu ve vývoji událostí, se mě Vidal snažil povzbudit. Já jsem však začínal tušit, že moje dny v redakci jsou sečteny.

„Závist je náboženstvím průměrných lidí. Dává jim útěchu a přináší odpověď na neklid, který je vnitřně sžírá. V neposlední řadě působí rozklad jejich duše a umožňuje jim odůvodnit vlastní mrzkost a chtivost způsobem, který je vede k přesvědčení, že se jedná o ctnosti. A taky věří, že brány ráje se otevřou pouze nešťastníkům, jako jsou oni sami. To jest lidem, kteří prochází životem a nezanechají po sobě jiné stopy, než své ubohé pokusy znevážit ostatní. Snaží se vyloučit a pokud možno zničit každého, kdo je jiný než oni. Dávají tak najevo ubohost svého ducha, způsobu myšlení a bytí. Blahoslavený ten, na něhož ti tupci štěkají, neboť jeho duše jim nikdy patřit nebude.“

„Amen,“ dodal don Basilio. „Kdybyste se nenarodil jako boháč, měl by z vás být kněz. Nebo revolucionář. S podobným kázáním byste dojal i biskupa.“

„Ano, jen se mi smějte,“ protestoval jsem. „Jenže jsem to já, koho nemůžou ani vystát.“

Navzdory tomu, že moje literární snahy vedly k rozmnožení řad mých nepřátel a zášť vůči mně vzrostla, a přestože jsem si připadal jako oblíbený autor, bylo smutnou skutečností, že můj plat mi neumožňoval víc než jen stěží vycházet. Kupoval jsem si knihy, které jsem nestíhal číst, a pronajímal si ubohý pokojík v zapadlém penzionu ve slepé uličce nedaleko ulice Princesa. Penzionu vládla zbožná Galicijka jménem doňa Carmen. Vyžadovala diskrétnost a prostěradla měnila jednou za měsíc. Nájemníkům se tedy doporučovalo, aby odolali všem nástrahám a nepodléhali pokušení onanovat nebo lézt do postele ve špinavých šatech. Zakazovat na pokojích dámské návštěvy nebylo nutné, protože v celé Barceloně se nenašla jediná žena, která by chtěla do té díry vejít, a to ani pod pohrůžkou smrti. Tam jsem se naučil, že v životě se dá mnohé nevnímat, různými pachy počínaje. A taky jsem pochopil, že pokud mám mít nějaké ambice, pak tou hlavní je nezemřít na takovém místě. V těžkých chvílích, kterých byla většina, jsem si říkával, že má-li mě odtamtud dostat něco jiného než počínající tuberkulóza, pak je to literatura. A jestli to někoho tíží na duši nebo svědí v rozkroku a ze samého pohoršení má kopřivku, pro mě za mě, může se škrábat třeba hráběmi.

Každou neděli v době ranní mše, kdy doňa Carmen odcházela na své pravidelné schůzky s Nejvyšším, jsme toho my, hosté penzionu, využívali k setkání v pokoji nejstaršího z nás. Jmenoval se Heliodoro a v mládí chtěl být matadorem. Nakonec z něj byl jen komentátor býčích zápasů a na starosti měl záchodky v hledišti na nezastíněné straně arény na Plaça Monumental.

„Umění býčích zápasů už vyhynulo,“ prohlašoval. „Teď je z toho jenom obchod chamtivých chovatelů dobytka a bezduchých toreadorů. Publikum nedokáže odlišit podívanou pro neznalý dav od opravdovýho umění, co dokážou ocenit jenom zasvěcenci.“

„No jo, kdybyste vy dostal příležitost, done Heliodoro, to by byla jiná písnička.“

„Když v týhle zemi mají úspěch jenom neschopní ňoumové.“

„Svatá pravda.“

Po kázání, kterým nás don Heliodoro obdařoval každý týden, následovala hlavní zábava. Všichni se jako sardinky namačkali u malého okénka, aby mohli světlíkem sledovat a poslouchat obyvatelku sousedního pokojíku. Jmenovala se Marujita, ale říkalo se jí Paprička. Nejen proto, že měla ostrý jazyk, díky němuž její slova náležitě pálila, ale také proto, že i její kypré tvary připomínaly masitou papriku. Marujita za nuzný výdělek uklízela v podřadných podnicích. Neděle a svátky však věnovala svému chlapci, který studoval v semináři. Přijížděl vždycky inkognito vlakem z Manresy a náruživě a s vervou Marujitu zasvěcoval do poznání hříchu. Moji spolubydlící se tlačili u okna, aby na prchavý okamžik za okenní tabulí zahlédli Marujitinu kolosální zadnici při jednom z oněch houpavých pohybů, při kterých se rozechvívala jako těsto na velikonoční mazanec.

Vtom zazněl zvonek u vchodu do penzionu. Vzhledem k tomu, že se nikdo dobrovolně nechystal jít otevřít, aby neriskoval ztrátu výhodné pozorovací pozice ke sledování oné podívané, obětoval jsem svou účast ve sboru diváků a zamířil ke dveřím. Otevřel jsem a naskytl se mi neslýchaný a v tak ubohém prostředí neskutečný pohled. Na zápraží stál osobně don Pedro Vidal v italském obleku a s úsměvem na rtech.

„A bylo světlo,“ prohlásil, když vstoupil, aniž čekal na vyzvání.

Vidal se zastavil a prohlížel si místnost, která v té barabizně sloužila někdy jako jídelna, jindy jako centrum všeho dění. S odporem odfrkl.

„Bude asi lepší, když půjdeme ke mně do pokoje,“ navrhl jsem.

Dovedl jsem ho až do svého pokojíku. Výkřiky nadšení a povzbuzování mých spolubydlících na počest Marujity a její lascivní akrobacie pronikaly stěnami.

„Tady je ale veselo,“ poznamenal Vidal.

„Buďte tak laskav a račte vstoupit do prezidentského apartmá, done Pedro,“ vyzval jsem ho.

Vešli jsme a já jsem zavřel dveře. Rozhlédl se kolem, zběžně pokoj zhodnotil a usadil se na jedinou židli. Znechuceně se na mě podíval. Dovedl jsem si živě představit, jak na něj můj skromný příbytek zapůsobil.

„Tak co na to říkáte?“

„Úchvatné. Asi se sem taky nastěhuju.“

Pedro Vidal bydlel ve Vile Helius, obrovském modernistickém sídle se třemi patry a věží. Dům se nacházel na úpatí kopce ve čtvrti Pedralbes, na křižovatce ulic Abadesa Olzet a Panamské. Dostal ho před desíti lety darem od svého otce, který doufal, že se syn usadí a založí rodinu. V téhle oblasti bylo Vidalovo podnikání už několik let neúspěšné. Štěstěna obdařila dona Pedra Vidala mnohým nadáním, mezi jiným dokázal otci jedinečně působit zklamání a urážet jej, každým pohybem, na každém kroku. A pohled na to, jak se bratříčkuje s nežádoucími živly, jako jsem já, tomu přirozeně neprospíval. Vzpomínám si, jak jsem při jedné příležitosti navštívil svého mistra, abych mu předal nějaké papíry z redakce.

Tehdy jsem se v jedné z místností Vily Helius setkal s patriarchou rodinného klanu. Jakmile mě otec dona Pedra spatřil, nařídil mi, abych donesl sklenici vody se sodou a kousek čistého hadříku a vyčistil mu skvrnu na klopě.

„Myslím, že se pletete, pane. Nejsem sloužící…“

Věnoval mi úsměv, který beze slov osvětloval řád věcí na světě.

„To ty se pleteš, mladíku. Jsi sluha, ať už to víš, nebo ne. Jak se jmenuješ?“

„David Martín, pane.“

Patriarcha převaloval mé jméno v ústech.

„Řiď se mou radou, Davide Martíne. Odejdi z tohoto domu a vrať se, kam patříš. Ušetříš si spoustu problémů. A mně taky.“ Nikdy jsem se s tím donu Pedrovi nesvěřil. Hned nato jsem běžel do kuchyně pro vodu a hadřík a následující čtvrt hodinu jsem strávil čištěním klopy onoho velkého muže. Rodinný klan vrhal hodně protáhlý stín, a i když se don Pedro sebevíc snažil působit dojmem bohéma, jeho život představoval jen jednu nit z rodinné sítě. Vila Helius byla vhodně situována ve vzdálenosti pouhých pěti minut od otcovského sídla, které vévodilo horní části Pearsonovy třídy. Byla to obrovská budova velikosti katedrály se spoustou balustrád, schodišť a prosklených vikýřů. Odtud se nabízel výhled na celou Barcelonu ležící v dálce, tak jako se dítěti skýtá pohled na pohozené hračky. Z velkého domu, jak se otcovskému sídlu v rodinném kruhu Vidalových říkalo, byla do Vily Helius každý den vypravena expedice čítající kuchařku a dva sloužící. Ti tam vše vyčistili, naleštili, vyžehlili, navařili a obklopili tak mého majetného ochránce bavlnkou, v níž se ukládal do pohodlného lůžka, ve kterém dočista zapomínal na nepříjemnosti a strasti každodenního života. Don Pedro Vidal se po městě pohyboval ve velkolepém luxusním automobilu značky Hispano-Suiza, řízeném rodinným řidičem Manuelem Sagnierem. Je velmi pravděpodobné, že se v životě nesvezl tramvají. Jelikož Vidal díky svému urozenému původu vyrůstal v paláci, unikalo mu, že levné barcelonské penziony v té době měly ponuré a temné kouzlo.

„Nepřemáhejte se, done Pedro.“

„Vypadá to tady jako v kobce,“ prohlásil nakonec. „Nechápu, jak tu můžeš žít.“

„Se svým platem jen dost těžko.“

„Jestli je to nutné, já ti zaplatím, kolik bude třeba, abys mohl bydlet někde, kde to nesmrdí sírou ani močí.“

„Ani náhodou.“ Vidal si povzdechl.

„I zemřel na svou hrdost, která jej udusila, když mu došel vzduch. Prosím, tady máš epitaf. A gratis.“

Vidal se několik minut procházel po místnosti. Bez jediného slova prohlédl mou skříňku. S výrazem odporu ve tváři se podíval z okna a sáhl na nazelenalý nátěr, pokrývající stěny. Ukazováčkem jemně poklepal na obnaženou žárovku, která visela ze stropu, jako by se chtěl ujistit, že kvalita toho všeho je opravdu prachbídná.

„Co vás sem přivádí, done Pedro? Máte v Pedralbes příliš čistý vzduch?“

„Nepřijíždím z domu. Jedu z kanceláře.“

„A co to?“

„Byl jsem zvědavý, kde bydlíš, a kromě toho ti něco vezu.“ Vytáhl ze saka obálku z bílého pergamenu a podal mi ji.

„Přišlo to dnes do redakce na tvé jméno.“

Vzal jsem si obálku a prohlédl si ji. Byla opatřena pečetí, na níž byla patrná okřídlená postava. Anděl. Kromě toho bylo na obálce už jen moje jméno krasopisně napsané šarlatovým inkoustem.

„Kdo to posílá?“ zeptal jsem se zvědavě.

Vidal pokrčil rameny.

„Nějaký ctitel. Nebo ctitelka. To nevím. Otevři to.“ Opatrně jsem obálku otevřel a vytáhl přeložený list papíru,

na kterém bylo stejným krasopisem napsáno:

Drahý příteli,

dovoluji si napsat Vám a vyjádřit svůj obdiv. Blahopřeji Vám k úspěchu, který jste na stránkách Hlasu píle v poslední době s Tajnostmi Barcelony sklidil. Jako čtenáři a milovníku dobré literatury je mi velkým potěšením setkat se s novým, slibným a nadějným talentem. Dovolte mi tedy, abych Vás jako projev vděčnosti za příjemné chvíle, strávené při četbě Vašich povídek, pozval na malé překvapení, které Vás, jak věřím, potěší. Dnes o půlnoci ve Snění. Budou Vás očekávat.

Se srdečným pozdravem

A.  C.

Vidal, který mi četl přes rameno, tázavě povytáhl obočí.

„Zajímavé,“ zamumlal.

„Jak to zajímavé?“ zeptal jsem se. „Co je to za podnik to Snění?“

Vidal si z platinové tabatěrky vytáhl cigaretu.

„Doňa Carmen kouření v penzionu zakázala,“ upozornil jsem ho.

„A proč? Přebíjí snad kouř pach žumpy?“

Vidal si zapálil cigaretu a vychutnával si ji s dvojnásobnou rozkoší, jakou skýtá vše, co je zakázané.

„Poznal jsi už nějakou ženu, Davide?“

„No jasně. Hrozně moc.“

„Myslím v biblickém smyslu.“

„Na mši?“

„Ne, v posteli.“

„Aha.“

„No a?“

Skutečnost byla taková, že jsem neměl co vyprávět. Nic, co by oslnilo člověka, jako byl Vidal. Moje mladistvé lásky a milostné trampoty se do té doby vyznačovaly skromnými výsledky a značným nedostatkem originality. V mém stručném katalogu figurovaly takové položky jako laskání, prchavá objetí a kradmé polibky ve vchodu nebo v potemnělém kinosále. Nic z toho si nemohlo činit nárok na upoutání pozornosti zkušeného mistra zběhlého v umění milovat a zasvěceného i do technické stránky ložnicových hrátek v hraběcím městě Barceloně.

„A jak to s tím souvisí?“ opáčil jsem.

Vidal se zatvářil poučeně a spustil jeden ze svých proslovů.

„Za mých mladých let bylo běžné, že mladí muži z lepších rodin jako já byli zasvěcováni do tajů lásky ve zkušené náruči profesionálek. Když mi bylo tolik co tobě, můj otec, který byl a stále ještě je pravidelným zákazníkem těch nejvybranějších podniků, mě zavedl do jednoho jménem Snění. Nacházel se pár metrů od ponurého paláce, který na naléhání našeho drahého hraběte Güella postavil Gaudí nedaleko La Rambla. Neříkej mi, že jsi o něm nikdy nic neslyšel.“

„O hraběti nebo o lunaparku?“

„To je vážně vtipné. Snění býval elegantní podnik pro náročnou klientelu z nejvybranější společnosti. Vlastně jsem si myslel, že to tam už před lety zavřeli, ale asi to tak není. Na rozdíl od literatury je jistý typ podnikání stále na vzestupu.“

„Rozumím. To je váš nápad? Má to být nějaký vtip?“ Vidal zavrtěl hlavou.

„Tak je za tím některý z pitomců v redakci?“

„Cítím z tvých slov jistou nevraživost. Ale pochybuju, že člověk věnující se šlechetnému zaměstnání u tisku v pozici řadového pěšáka by si mohl dovolit uhradit účet v podniku, jakým je Snění. Pokud je to ten, co si pamatuju já.“

Odfrkl jsem.

„To je jedno, protože tam nemíním jít.“ Vidal povytáhl obočí.

„Nechoď teď na mě s tím, že nejsi neznaboh jako já a že chceš o svatební noci předstoupit před manželské lože s neposkvrněným srdcem i tělem. Neříkej mi, že jsi čistá duše toužící vyčkat na tu magickou chvíli, kdy tě opravdová láska dovede k poznání tělesné a duševní rozkoše současně s požehnáním Ducha svatého. A to proto, abys mohl na svět přivést človíčky s tvým příjmením a s očima po matce, kterážto bude učiněnou světicí oplývající mnohými ctnostmi a se kterou projdeš ruku v ruce nebeskou branou, pod shovívavým a souhlasným dohledem samotného Jezulátka.“

„To jsem říct nechtěl.“

„Tak to jsem rád. Je totiž možné, a to podtrhuji, že ta chvíle nikdy nepřijde. A ty se nezamiluješ. Nebudeš chtít nebo ani nebudeš mít možnost zasvětit svůj život jiné osobě. Jednoho dne oslavíš pětačtyřicáté narozeniny jako já a uvědomíš si, že už nejsi mladý a že tobě nebyl dopřán ani sbor amorků s lyrami, ani koberec z okvětních plátků bílých růží vedoucích k oltáři. Nebudeš se moci mstít jinak, než že si pro sebe ukradneš rozkoš skýtanou pevným a ohnivým tělem, která se však vypaří rychleji než dobré úmysly. Ale i tak se to podobá nebi ze všeho nejvíce, co zažiješ na tomto mizerném světě, na němž hniloba zachvátí všechno, krásou počínaje a pamětí konče.“

Na chvíli jsem se odmlčel, abych tak vyjádřil jakýsi tichý potlesk. Vidal byl velkým milovníkem opery. Nakonec sám nasákl tónem a proklamacemi z velkých árií. Nikdy si nenechal ujít setkání s Puccinim v operním domě Liceo, usazen v rodinné lóži. Nepočítáme-li nešťastníky namačkané na bidýlku, jako jeden z mála lidí chodil na operu proto, aby si poslechl hudbu, kterou tak miloval. Hudbu, která tolik ovlivňovala jeho proslovy o otázkách božských i lidských, jimiž mě někdy, tak jako právě onoho dne, obdařoval.

„Tak co?“ zeptal se Vidal vyzývavě.

„Ten poslední odstavec mi je povědomý.“

Překvapen, že jsem ho prokoukl, povzdechl a přikývl.

„Je to z Vraždy v Kruhu přátel opery Liceo,“ připustil Vidal.

„Ze závěrečné scény, kdy Miranda LaFleur vystřelí na neškodného markýze, jenž ranil její srdce. Ten ji totiž v novomanželském apartmá hotelu Kolumbus jedné vášnivé noci podvedl, když se vrhl do náruče carovy špionky Světlany Ivanovové.“

„Připadalo mi to trochu podobné. Lepší úryvek jste vybrat nemohl. Je to vaše vrcholné dílo, done Pedro.“

Vidal se při mém projevu uznání usmál a zvažoval, zda si má zapálit další cigaretu.

„To však nic nemění na skutečnosti, že je na tom něco pravdy,“ dodal.

Vidal si sedl na okenní parapet, na který si ovšem nejdříve rozprostřel kapesník, aby si neušpinil elegantní kalhoty. Všiml jsem si, že dole na rohu ulice Princesa parkuje jeho luxusní auto.

Řidič Manuel hadrem leštil chromované části vozu, jako by šlo o Rodinovu sochu. Manuel mi vždycky připomínal mého otce. Oba patřili do stejné generace. Byli to lidé, kteří zažili až příliš mnoho neblahých dní a své vzpomínky měli vepsané ve tváři. Slyšel jsem sluhy z Vily Helius, kteří říkali, že Manuel Sagnier strávil dlouhou dobu ve vězení. Když ho pustili, mnoho let živořil, protože nedostal jinou práci než jako nosič v přístavu, kde nakládal a vykládal různé pytle a bedny. Pro takové zaměstnání už neměl vhodný věk ani zdraví. Zásluhou zákona nahodilosti Manuel s nasazením vlastního života zachránil Vidala, kterého málem srazila tramvaj. Když Pedro Vidal poznal tíživou situaci toho nebožáka, z vděčnosti mu nabídl práci a možnost přestěhovat se i s manželkou do malého bytu, který se nacházel nad garážemi ve Vile Helius. Ujistil ho, že malá Cristina se bude vzdělávat u stejných učitelů, kteří jezdí do otcovského domu na Pearsonově třídě dávat hodiny mláďatům dynastie Vidalů, a že manželka, která byla švadlena, může šít pro členy jejich rodiny. Vidal měl tehdy v úmyslu koupit jeden z prvních automobilů, které se v Barceloně měly prodávat. Pokud by byl Manuel ochotný nechat se zasvětit do umění řídit motorové vozidlo a zapomenout na káru i povoz, najal by si ho jako řidiče. Tenkrát totiž mladí muži z lepších rodin na stroje poháněné palivem ani na jiné vynálezy opatřené výfukem vůbec nesahali. Manuel samozřejmě nabídku přijal. Podle oficiální verze po takovéto záchraně z nouze Manuel Sagnier a jeho rodina cítili k Vidalovi, věčnému ochránci vyděděnců, slepou oddanost. Já jsem nevěděl, jestli mám té historce tak úplně věřit, anebo jestli ji mám přiřadit k dlouhému seznamu legend, které se kolem dobrotivé a ušlechtilé Vidalovy povahy spřádaly a které si Vidal pěstoval. Scházelo už jen, aby se zjevil nějaké osiřelé pasačce obklopen světelnou aurou a svatozáří.

„Tváříš se teď lišácky, jako vždycky, když máš zlomyslné nápady,“ poznamenal Vidal. „Co máš za lubem?“

„Nic. Přemýšlel jsem o tom, jak jste laskavý, done Pedro.“

„Ve tvém věku a postavení cynismus dveře neotvírá.“

„Tím se vše vysvětluje.“

„No tak, pozdrav přece dobráka Manuela, vždycky se na tebe ptá.“

Přistoupil jsem k oknu. Sotva mě řidič uviděl, zdálky mě pozdravil. Vždycky se ke mně choval jako k mladému pánovi, a ne jako k trhanovi, kterým jsem ve skutečnosti byl. Také jsem ho pozdravil. Na sedadle spolujezdce byla usazena jeho dcera Cristina, stvoření s bledou pokožkou a vykrojenými rty. Byla o několik let starší než já a okouzlila mě hned, jak jsem ji poprvé uviděl, když mě Vidal pozval do Vily Helius.

„Nedívej se na ni tak, nebo ji zlomíš,“ zadrmolil mi Vidal za zády.

Otočil jsem se a uviděl Vidala, který se tvářil prohnaně. Byl to výraz, který měl vyhrazený pro milostné záležitosti a další ušlechtilé pohnutky.

„Nevím, o čem to mluvíte.“

„Jak velká je to pravda,“ opáčil Vidal. „No tak, jak to dnes v noci uděláš?“

Znovu jsem si vzkaz přečetl a zapochyboval jsem.

„Vy do takových podniků chodíte, done Pedro?“

„Já jsem za ženu nezaplatil od svých patnácti let, ostatně i tehdy platil můj otec,“ odvětil Vidal bez známky chvástavosti.

„Jenže darovanému koni…“

„Nevím, done Pedro…“

„Ovšemže víš.“

Cestou ke dveřím mě Vidal poplácal po zádech.

„Do půlnoci ti zbývá sedm hodin,“ řekl. „Říkám to pro případ, že by sis chtěl na chvilku zdřímnout a nabrat sil.“

Přistoupil jsem k oknu a díval se, jak míří k autu. Manuel mu otevřel dveře a Vidal nedbale usedl na zadní sedadlo. Slyšel jsem, jak motor luxusního vozu značky Hispano-Suiza spustil symfonii pístů. V té chvíli řidičova dcera Cristina zdvihla zrak a pohlédla směrem k mému oknu. Usmál jsem se na ni, ale všiml jsem si, že mě nepoznává. Okamžik nato odvrátila pohled, Vidalův ohromný vůz se vzdaloval a vracel se zpět do svého světa.

( 3 )

Ulice Conde del Asalto jako by napínala v přítmí Ravalu šňůru s lucernami a světelnými nápisy. Kabarety, taneční sály a těžko zařaditelné podniky se tísnily jeden vedle druhého po obou stranách ulice. Nacházely se tam i domy, specializované na Venušiny neřesti, a obchůdky s erotickým zbožím, které bývaly otevřeny až do svítání. Setkávali se tu lidé nejrůznějšího ražení, od mladých pánů z lepší společnosti až po členy posádek lodí, které kotvily v přístavu. Šlo o výstřední osoby, jež ožívaly se stmíváním. Z obou stran sem ústily úzké uličky, zahalené do mlžného oparu, na nichž se nacházely nevěstince nevalné úrovně.

Podnik Snění zabíral horní patro budovy, ve které se v přízemí nacházela tančírna, music-hall. Velké plakáty inzerovaly vystoupení tanečnice zahalené do splývavé, průsvitné řízy, která nikterak neskrývala její vnady. Tanečnice v ruce svírala černého hada. Vypadalo to, jako by se jeho rozeklaný jazyk dotýkal jejích rtů.

„Eva Montenegro a smrtící tango“ stálo na plakátě velkými písmeny. „Královna noci vystoupí šestkrát v exkluzivním představení, které se nebude opakovat. S dalším skvělým číslem se představí jedinečný Mesero, který umí číst cizí myšlenky a který odhalí i Vaše nejtajnější tužby.“

Do lokálu vedly úzké dveře, za nimi byly dlouhé schody a červeně natřené stěny. Vyšel jsem nahoru po schodech a zůstal stát před ohromnými vyřezávanými dveřmi z dubového dřeva.

Bronzové klepadlo mělo tvar nymfy s drobným trojlístkem na ohanbí. Několikrát jsem zaklepal a vyčkával. Snažil jsem se přitom vyhnout vlastnímu obrazu v kouřovém zrcadle, které pokrývalo podstatnou část stěny. Zrovna jsem zvažoval možnost, že odtamtud co nejrychleji uteču, když vtom se dveře otevřely. Usmála se na mě žena středního věku s úplně bílými vlasy pečlivě sčesanými do drdolu.

„Vy musíte být pan David Martín.“

V životě mě nikdo neoslovil pane, a tak mě tato formalita poněkud zaskočila.

„Osobně.“

„Buďte tak laskav, pojďte prosím dál a následujte mě.“

Šel jsem za ní nedlouhou chodbou, která vedla do rozlehlé místnosti kruhového půdorysu. Na stěnách potažených rudým sametem byly upevněné lampy, které vydávaly tlumené světlo. Strop tvořila křišťálová kupole z barevného skla, ze které visel lustr, rovněž křišťálový. Pod ním stál na stole z mahagonu obrovský gramofon, z něhož se linula operní árie.

„Mohu vám nabídnout něco k pití, pane?“

„Kdybyste měla sklenici vody, byl bych vám vděčný.“ Dáma s bílými vlasy se bez mrknutí usmála a i nadále se chovala vyrovnaně a mile.

„Možná, že by si pán dal raději sklenku šampaňského. Nebo uleželé sherry.“

Můj jazýček dokázal rozlišit leda tak chutě a jemné odstíny různých ročníků vody z kohoutku, a tak jsem pokrčil rameny.

„Nechám to na vás.“

Dáma přikývla, a aniž se přestala usmívat, ukázala na jedno z obrovských křesel, rozestavěných po místnosti.

„Buďte tak laskav a usaďte se, pane. Chloé bude hned u vás.“

„Chloé?“

Dáma s bílými vlasy si mého zmatku nevšímala a odešla dveřmi, které prosvítaly za závěsem z černých korálků. Zůstal jsem se svými zhýralými touhami sám, rozrušený a nervózní.

Přecházel jsem po místnosti, abych rozchodil třes, který se mě zmocňoval. To místo působilo dojmem hrobu. Snad jen tlumená hudba a můj pulzující tep na spáncích do této představy nezapadaly. Z místnosti vedlo šest různých chodeb. Tam, kde jednotlivé chodby ústily do místnosti, visely těžké modré závěsy. Každá chodba vedla k zavřeným bílým dveřím se dvěma křídly. Ztěžka jsem usedl do jednoho z křesel. Byl to typ nábytku stvořeného k tomu, aby skýtal pohodlí zadnicím vládců z královského rodu a generálům s mírným sklonem ke státním převratům. Krátce nato se dáma s bílými vlasy vrátila se sklenkou šampaňského na stříbrném podnose. Vzal jsem si sklenici a sledoval ženu, jak mizí ve dveřích, ze kterých před chvílí vyšla. Jedním douškem jsem vypil obsah sklenice a uvolnil jsem si límeček u košile. Začínal jsem mít podezření, že to vše není nic jiného než Vidalem zosnovaný žert, kterým se baví na můj účet. Vtom jsem si všiml postavy, která se ke mně blížila jednou z chodeb. Zdálo se, že jde o děvčátko. A opravdu. Šla se sklopenou hlavou, takže jsem jí neviděl do očí. Vstal jsem.

Dívenka se uctivě uklonila a naznačila, že mám jít za ní. Teprve tehdy jsem si všiml, že má místo jedné ruky protézu, umělou ruku, jakou mívají figuríny. Zavedla mě na konec chodby a klíčem, zavěšeným na krku, otevřela dveře a pustila mě dál. V místnosti byla téměř tma. Popošel jsem o pár kroků a snažil se zaostřit zrak. Vtom jsem uslyšel, jak se dveře za mými zády zavřely. Když jsem se otočil, dívenka už tam nebyla. Slyšel jsem cvaknout zámek a uvědomil si, že jsem tam zavřený. Asi minutu jsem zůstal bez hnutí stát. Oči si pomalu přivykly na šero a obrysy kolem mě se začaly zhmotňovat. Místnost byla od podlahy až ke stropu potažena černou látkou. Na jedné straně jsem matně rozeznával několik prapodivných předmětů, které jsem v životě neviděl. Nedokázal jsem určit, jestli mi připadají ponuré nebo lákavé. Stála tam obrovská kulatá postel. Na pelesti připomínající velikou pavučinu byly upevněny dva svícny. V nich hořely dvě černé svíce, vydávající voskovou vůni, která je tak příznačná pro kapličky a smuteční obřady. Po jedné straně postele stál rozložený paraván s alegorickou kresbou. Po zádech mi přeběhl mráz. Vypadalo to tam úplně stejně jako v ložnici, kterou jsem si vymyslel pro svou postavu jedinečné osudové ženy Chloé a její dobrodružství v Tajnostech Barcelony. Celá ta situace se mi vůbec nelíbila. Zrovna jsem se chystal vypáčit dveře, když jsem si všiml, že tam nejsem sám. Zůstal jsem stát jako přimrazený. Za paravánem se rýsovala postava. Sledovaly mě dvě zářící oči. Viděl jsem, jak se mezi lištami paravánu objevují bílé, protáhlé prsty s dlouhými, černě nalakovanými nehty. Nasucho jsem polkl.

„Chloé?“ zamumlal jsem.

Byla to ona. Moje Chloé. Neskutečná a nepřekonatelná femme fatale z mých příběhů tu stála přede mnou, z masa a krajek. Její pleť byla tak bledá, že bledší jsem v životě neviděl. Lesklé černé vlasy sestřihnuté v ostrém úhlu jí rámovaly obličej. Rty jako by měla namalované čerstvou krví. Kolem zelených očí se jí rýsovaly tmavé stíny. Pohybovala se jako kočkovitá šelma. Její tělo obepnuté lesklým korzetem jakoby pokrytém šupinami, působilo dojmem vodního živlu, který dokázal vyzrát nad zemskou přitažlivostí. Kolem štíhlého a nesmírně dlouhého hrdla měla ovázanou vínově červenou sametovou stužku, ze které visel obrácený křížek. Sledoval jsem ji, jak se pomalu blíží, a nedokázal jsem při tom ani dýchat. Oči jsem měl přikované k jejím nohám, jejichž neskutečné křivky se rýsovaly pod hedvábnými punčochami, které patrně stály víc, než byl můj roční plat. Na nohou měla boty se špicemi ostrými jako dýky, zavázané kolem kotníků hedvábnou stužkou. Nikdy v životě jsem neviděl nic tak krásného, co by mi současně nahánělo tolik strachu.

Nechal jsem se tím stvořením dovést až k posteli a tam jsem doslova padl na zadek. Světlo svíček hladilo obrysy jejího těla.

Obličej a rty jsem měl v úrovni jejího obnaženého břicha. Aniž jsem si uvědomil, co dělám, políbil jsem ji pod pupík a tváří jsem hladil její pokožku. To už jsem úplně zapomněl, kdo jsem a kde jsem. Klekla si přede mě a vzala mou pravou ruku. Vláčným pohybem kočky olízla jeden po druhém mé prsty. Pak se na mě upřeně zadívala a začala mě svlékat. Když jsem jí chtěl pomoct, usmála se a odtáhla mi ruce.

„Psssst.“

Když skončila, naklonila se nade mě a olízla mi rty.

„A teď ty. Svlékni mě. Pomalu. Pomaličku.“

A tehdy jsem pochopil, že jsem své ubohé a žalostné dětství přečkal jenom proto, abych mohl prožívat tyto vteřiny. Pomalu jsem ji svlékal a obnažoval její tělo, dokud na sobě neměla nic než sametovou stužku na krku a černé punčochy. Z pouhé vzpomínky na ony punčochy můžou nešťastníci jako já žít ještě sto let.

„Hlaď mě,“ zašeptala mi do ucha. „Hrej si se mnou.“

Hladil jsem a líbal každičký kousek jejího těla, jako bych si je chtěl navždycky vrýt do paměti. Chloé nespěchala a odpovídala na doteky mých rukou a rtů tichými vzdechy, které mě vedly. Potom mě přiměla, abych si lehl na postel. Přikryla mé tělo svým, až jsem cítil, jak mě všechny póry pálí. Položil jsem jí ruce na záda a přejel jsem onu zázračnou linii, tvořenou páteří. Její neproniknutelný zrak mě sledoval ze vzdálenosti jen několika málo centimetrů od mého obličeje. Cítil jsem, že musím něco říct.

„Jmenuju se…“

„Psssst.“

Dřív než jsem mohl plácnout nějakou další hloupost, Chloé přitiskla své rty k mým. A přibližně na hodinu pro mě kvůli ní svět přestal existovat. Chloé si mé nemotornosti všimla, ale snažila se mě přesvědčit, že ji nepostřehla. Předvídala každičký můj pohyb a vedla mé ruce po svém těle beze spěchu a beze studu. V jejích očích nebyl shon ani neúčast. Dovolila mi, abych ji vychutnával a dělal si s ní, co chci. Projevovala přitom nekonečnou trpělivost a něhu, díky nimž jsem zapomněl, jak jsem se tam dostal. Oné noci, během krátké doby jediné hodiny, jsem se učil poznávat každičkou křivku jejího těla, tak jako se jiní učí slova modlitby či kletby. Později, když už jsem byl téměř bez dechu, mi Chloé dovolila, abych si položil hlavu na její ňadra. Dlouhou chvíli mi v tichosti hladila vlasy, až jsem jí nakonec usnul v náručí, s rukou mezi jejími stehny.

Když jsem se probudil, v místnosti bylo šero a Chloé už byla pryč. Necítil jsem už na ruce její pokožku. Místo ní vedle mě ležela navštívenka. Byla natištěná na stejném bílém pergamenu jako obálka, ve které mi přišla pozvánka. Pod znakem s andělem bylo napsáno:

ANDREAS CORELLI

Éditeur

Éditions de la Lumi`ere

Boulevard St.-Germain, 69. Paris

Na rubu stála rukou psaná poznámka.

Milý Davide, život se skládá z nadějných vyhlídek. Až budete připraven proměnit ty své ve skutečnost, spojte se se mnou. Budu čekat. Váš přítel a čtenář

A. C.

Zvedl jsem ze země své šaty a oblékl se. Dveře pokoje už zamčené nebyly. Prošel jsem chodbou až k hlavní místnosti, ve které gramofon utichl. Po dívence a po ženě s bílými vlasy, která mě tu přijala, nebylo ani stopy. Všude vládlo naprosté ticho. Při odchodu jsem měl dojem, že se světlo za mými zády vytrácí a že se chodby i místnosti pomalu ocitají ve tmě. Vyšel jsem ke schodišti a začal sestupovat zpět na zem, do tohoto světa. Vůbec se mi nechtělo. Když jsem se ocitl na ulici, zamířil jsem k La Rambla. Vzdaloval jsem se a všechen shon i lidé z nočních podniků zůstali za mými zády. Z přístavu se zvedal lehký a jemný mlžný opar. Díky zábleskům z oken hotelu Orient dostával odstín špinavé, prašné žluti, v němž se kolemjdoucí rozplynuli jako pára. A jak jsem tak šel, vůně Chloé se mi začala vytrácet z paměti. Ptal jsem se sám sebe, jestli rty Cristiny Sagnierové, dcery Vidalova řidiče, mají stejnou chuť.

( 4 )

Člověk neví, co je žízeň, dokud se poprvé nenapije. Tři dny po mé návštěvě ve Snění mě vzpomínka na Chloé pálila i v myšlenkách. Rozhodl jsem se dát dohromady poslední úspory, co mi zbývaly, a znovu tam zajít s nadějí, že to bude stačit, abych si mohl koupit třebas jen okamžik v její náruči. Nikomu jsem nic neřekl, a Vidalovi už teprve ne.

Bylo po půlnoci, když jsem došel ke schodišti s červenou zdí, které vedlo ke Snění. Lampa u schodiště nesvítila. Pomalu jsem stoupal po schodech nahoru. Za sebou jsem zanechal hlučné kabarety, bary, tančírny a těžko zařaditelné podniky, které na ulici Conde del Asalto vyrostly v době 1. světové války. V rozechvělém světle, které sem od vchodu pronikalo, se pod mýma nohama nejasně rýsovaly schody. Jakmile jsem došel ke vchodu, snažil jsem se nahmatat klepadlo. Po chvíli tápání se mi to podařilo a já jsem se prsty dotkl těžkého kovového klepadla. Když jsem ho nadzvedl, dveře se na pár centimetrů pootevřely. Pochopil jsem, že je odemčeno. Lehce jsem se do dveří opřel. Po tváři mě pohladilo naprosté ticho. Přede mnou se rozevíralo namodralé příšeří. Udělal jsem několik kroků a šel dál. Byl jsem zmatený. Ve vzduchu pomrkávala ozvěna světel z ulice a odhalovala na holých stěnách a na popraskané dřevěné podlaze pomíjivé výjevy. Došel jsem do místnosti, kterou jsem si pamatoval vyzdobenou sametem a zařízenou okázalým nábytkem. Byla zcela prázdná. Prachový povlak pokrývající podlahu se leskl v záblescích světla z neonových nápisů jako písek. Šel jsem dál a v prachu jsem za sebou nechával šlápoty. Nebylo ani stopy po gramofonu, po křeslech ani po obrazech. Propadnutým stropem bylo vidět trámy ze zčernalého dřeva. Omítka se na stěnách odlupovala a visela v dlouhých pruzích, připomínajících hadí kůži. Zamířil jsem k chodbě vedoucí k místnosti, ve které jsem se setkal s Chloé. Prošel jsem oním temným tunelem, až jsem se ocitl přede dveřmi se dvěma křídly, jež však už nebyly bílé. Na dveřích nebyla klika, jen díra. Vypadalo to, jako by kliku někdo ze dřeva vytrhl. Otevřel jsem dveře a šel dál.

Z ložnice Chloé byla černá kobka. Stěny byly zuhelnatělé a téměř celý strop se propadl. Uviděl jsem koberec černých mraků, které pluly po nebi, a také měsíc, jenž vrhal bledé světlo na kovovou kostru toho, co kdysi bylo ložem. Vtom jsem za zády uslyšel zavrzat dřevo. Rychle jsem se otočil. Pochopil jsem, že tam nejsem sám. Na konci chodby se ostře rýsovala tmavá mužská postava. Neviděl jsem tomu muži do obličeje, ale byl jsem si jistý, že mě pozoruje. Na pár vteřin zůstal nehybně stát jako pavouk. Přesně tak dlouho, než jsem zareagoval a přešel jsem k němu o krok. Postava se v mžiku stáhla do stínu a když jsem vešel do místnosti, už tam nikdo nebyl. Pokoj na vteřinu zalil záblesk světla, který sem vrhl neonový nápis z protější strany ulice a odhalil tak u stěny hromádku suti. Došel jsem až tam a klekl si před ohořelé zbytky. Z hromádky něco vyčnívalo. Prsty. Odhrábl jsem popel, který je pokrýval. Pomalu se začal vynořovat obrys ruky. Vzal jsem za ni, a když jsem zatáhl, zjistil jsem, že je v zápěstí useknutá. Hned jsem ji poznal. Pochopil jsem, že dívenčina ruka, o níž jsem si myslel, že je ze dřeva, byla ve skutečnosti z porcelánu. Hodil jsem ji zpátky na suť a šel jsem odtamtud pryč.

V duchu jsem si říkal, jestli jsem si toho neznámého muže jen nepředstavoval, protože v prachu po něm nezůstaly žádné stopy. Vyšel jsem ven a zůstal jsem stát na chodníku před budovou. Pátravě jsem se díval do oken v prvním patře. Byl jsem naprosto zmatený. Lidé kolem mě procházeli, smáli se a vůbec si mě nevšímali. Snažil jsem se mezi nimi najít postavu onoho neznámého. Věděl jsem, že tam je, možná jen o pár metrů dál, a sleduje mě. Po chvíli jsem přešel ulici a vstoupil do kavárničky, ve které bylo plno. Podařilo se mi najít si místečko u baru. Pokynul jsem na číšníka.

„Co to bude?“

Měl jsem pocit vyprahlosti a sucho v puse.

„Jedno pivo,“ řekl jsem bezmyšlenkovitě.

Zatímco mi číšník naléval pivo, naklonil jsem se k němu.

„Poslyšte, nevíte, jestli ten podnik naproti, Snění, jestli ho zavřeli?“

Číšník postavil sklenici na barový pult a podíval se na mě jako na blázna.

„Zavřeli ho před patnácti lety,“ řekl.

„Určitě?“

„No jasně. Po tom požáru už to tam znovu neotevřeli. Ještě něco?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Dělá to čtyřicet centimů.“

Zaplatil jsem útratu. Odešel jsem a ani jsem se sklenice nedotkl.

Den nato jsem přišel do redakce dřív než obvykle a zamířil jsem rovnou do archivu ve sklepě. Vycházel jsem z toho, co mi řekl číšník, a tak za pomoci Matíase, který měl archiv na starosti, jsem si začal prohlížet titulní strany Hlasu píle staré patnáct let. Trvalo mi asi čtyřicet minut, než jsem na tu událost narazil. Byla to jen velmi stručná zpráva. Požár propukl zrána v den, na který roku 1903 připadl svátek Božího těla. V plamenech zahynulo celkem šest osob: jeden klient, čtyři děvčata ze základní sestavy a jedna dívka, která tam pracovala. Policie a hasiči uvedli jako příčinu neštěstí nepozornost při zacházení s petrolejovou lampou. Nedaleko působící farní sbor však vše považoval za trest Boží a jako rozhodující faktor uváděl zásah Ducha svatého.

Když jsem se vrátil do penzionu, lehl jsem si ve svém pokoji na postel a marně se pokoušel usnout. Vytáhl jsem si z kapsy navštívenku onoho podivného dobrodince, která se mi dostala do rukou, když jsem se probudil v posteli Chloé. Znovu jsem si v šeru přečetl slova napsaná na rubu: Nadějné vyhlídky.

( 5 )

V mém světě se vyhlídky ať už více či méně nadějné jen zřídka stávaly skutečností. Ještě před pár měsíci mým toužebným přáním, které jsem si opakoval každou noc před spaním, bylo sebrat dostatek odvahy a oslovit Cristinu, dceru řidiče mého mistra a rádce. Také jsem si přál, aby rychle uplynuly hodiny, které mě za svítání dělily od chvíle, kdy jsem se mohl vrátit do redakce Hlasu píle. A teď mi dokonce i toto útočiště začalo unikat mezi prsty. Možná, že kdyby některá z mých snah úplně ztroskotala, mohl bych znovu získat náklonnost svých kolegů, říkal jsem si. Možná, že kdybych napsal něco tak průměrného a nudného, že by se žádný čtenář nedostal ani za první odstavec, mé hříchy mládí by byly zapomenuty. Možná, že by to nebyla příliš velká cena za to, abych se tam zase cítil jako doma. Možná.

Do Hlasu píle jsem přišel před mnoha lety, když mě tam za ruku dovedl můj otec. Byl to chudý, těžce zkoušený člověk. Když se vrátil z války o Filipíny, uvědomil si, že se ocitl ve městě, které jej už nechce znát. Manželka na něj dávno zapomněla a dva roky po jeho návratu se ho rozhodla opustit. Když odešla, nechala mu velký šrám na duši a dítě, které si on nikdy nepřál a o němž nevěděl, co si s ním má počít. Otec jen horko těžko dokázal přečíst a napsat vlastní jméno. Nic pořádného neuměl. Ve válce se naučil jen zabíjet jiné, což musel udělat rychle, aby nezabili jeho. Vždy to bylo v zájmu velkolepých a prázdných kauz, které se jevily tím absurdnější a zlovolnější, čím blíže k bojišti se člověk nacházel.

Po návratu z války si otec, který vypadal o dvacet let starší, než kolik mu bylo při odchodu, našel místo v různých podnicích v Pueblo Nuevo a v Sant Martí. Místo si udržel vždy jen několik málo dní a dřív nebo později jsem ho viděl přicházet s rozezleným pohledem plným zášti. Po nějakém čase vzhledem k nedostatku jiných příležitostí otec přijal místo nočního hlídače v Hlasu píle. Mzda byla nízká, ale měsíce plynuly a zdálo se, že se otec poprvé od návratu z války nezapletl do žádného průšvihu. Klid netrval dlouho. Krátce nato se objevili jeho bývalí druzi ve zbrani. Ti muži, kteří se z války vrátili zmrzačeni na těle i na duchu, byli živoucími mrtvolami. Záhy zjistili, že ti, kteří je vyslali na smrt ve jménu Boha a vlasti, jim nyní plivou do tváře. A tito muži zatáhli otce do podivných záležitostí, na které on byl příliš krátký a které ani nikdy nepochopil.

Otec se často na pár dní ztratil. Když se pak vrátil, bylo z něj cítit, že na rukou a šatech mu uvízl střelný prach a v kapse peníze. To se pak zavřel ve svém pokoji a vpíchl si do žil, co se mu podařilo sehnat. Myslel si přitom, že jsem si toho nevšiml. Zpočátku dveře nikdy nezavíral, ale jednoho dne mě přistihl, jak ho špehuju. Dal mi pohlavek, až mi rozrazil ret. Potom mě objal a držel v náručí, dokud ho neopustily síly a on se svalil na podlahu. S injekční stříkačkou dosud zabodnutou v kůži. Vytáhl jsem jehlu a přikryl ho dekou. Po této nepříjemné příhodě se začal zamykat.

Bydleli jsme v maličkém podkrovním bytě, který se nacházel nad stavbou nového sálu Paláce hudby Palau de la Música del Orfeó Catala`. Bylo tam chladno a těsno. Vítr a vlhko jako by se zdem domu vysmívaly. Sedával jsem na malém balkoně s nohama spuštěnýma dolů. Díval jsem se, jak lidé pode mnou procházejí, a prohlížel jsem si ten podivný skalní útvar s neskutečnými sochami a sloupy, vyrůstající na protější straně ulice. Někdy jsem měl dojem, že se ho mohu dotknout. Jindy zase, a to bylo většinou, že je tak daleko jako měsíc. Byl jsem slabé a neduživé dítě, míval jsem horečky a býval jsem často hodně nemocný. Různé nakažlivé nemoci mě přiváděly skoro až na dosah hrobníkovy lopaty, ale na poslední chvíli jako by si to rozmyslely a vydaly se hledat kořist statnější postavy. Vždycky, když jsem onemocněl, otec ztrácel trpělivost. Po druhé bezesné noci mě předával do péče některé sousedky a na pár dní někam zmizel. Postupem času jsem ho začal podezírat. Jistě spoléhal na to, že až se jednoho dne vrátí, najde mě mrtvého a zbaví se tak dítěte s chatrným zdravím, které mu k ničemu není.

Nejednou jsem si přál, aby to tak bylo. Jenže otec se vracel a já jsem se držel, takže mě pokaždé našel naživu a o pár centimetrů vyššího. Matka příroda nešetřila a zahrnula mě vším ze své bohaté škály choroboplodných zárodků a neduhů, ale zákon přitažlivosti nikdy neuplatnila důsledně. Tenkrát, kdy neexistoval penicilin, se mi navzdory všem předpovědím podařilo úspěšně zdolat všechny nástrahy a přežít tak léta svého dětství. Smrt tehdy ještě nebyla odsunuta do bezejmenného ústraní. Bylo možné vidět ji úplně všude a cítit, jak se vrhá na duše, které dosud neměly čas hřešit.

Mými nejlepšími kamarády byli už tehdy ti, kteří díky inkoustu žili na papíře. Ve škole jsem se naučil číst a psát mnohem dřív než ostatní děti ze čtvrti. Co moji spolužáci považovali za inkoustové skvrny na nesrozumitelných stránkách, v tom jsem já viděl světlo, ulice a lidi. Fascinovala mě slova a tajuplnost vědění, která se v nich skrývala. Připadalo mi, že je to klíč, kterým lze otevřít dveře do nekonečně velkého světa. Do světa, ve kterém jsem v bezpečí, z dosahu našeho domu, ulic a pohnutých dní, kde, jak jsem i já sám tušil, mě jen těžko mohlo potkat štěstí. Otec doma nerad viděl knihy. Kromě písmen na nich bylo ještě něco, co neuměl rozluštit a co ho uráželo. Říkával mi, že sotva mi bude deset, tak půjdu pracovat, takže ať pustím všechny ty nesmysly z hlavy, jinak že ze mě bude ubožák bez jediného groše. Já jsem si schovával knihy pod matrací a čekal jsem, až odejde nebo až usne, abych si pak mohl číst. Jednou mě přistihl, jak si v noci čtu, a hrozně se rozčílil. Vytrhl mi knížku z ruky a vyhodil ji oknem.

„Jestli ještě jednou uvidím, že zbytečně svítíš a čteš si blbosti, tak budeš litovat.“

Otec nebyl žádný lakomec, a i když jsme žili v bídě, kdykoli mohl, dal mi něco málo peněz, abych si koupil sladkosti jako ostatní děti ze čtvrti. Myslel si, že peníze utrácím za lízátka, slunečnicová semínka nebo bonbony. Já jsem si je však dával do plechovky od kávy a schovával pod postel. Když jsem naspořil čtyři nebo pět reálů, běžel jsem si bez otcova vědomí koupit knížku. Mým nejoblíbenějším místem v celém městě bylo knihkupectví Sempere a synové na ulici Santa Anna. Ten obchod, prosycený pachem starého papíru a prachu, byl mou svatyní, mým útočištěm. Knihkupec mi dovolil, abych si sedl na židli do rohu a četl si po libosti jakoukoli knížku. Sempere mě nikdy nenechal platit za knížky, které mi dával do ruky. Já jsem mu ale před odchodem, když nedával pozor, nechával na pultě peníze, co se mi podařilo našetřit. Byla to jen hrst drobných, a kdybych si za ně měl doopravdy něco koupit, to málo by sotva vystačilo na bloček cigaretových papírků. Když nastal čas jít, odcházel jsem těžkým krokem a s těžkým srdcem. Kdyby totiž záleželo na mně, nejraději bych tam přímo bydlel.

Jednou na Vánoce mi Sempere dal ten nejlepší dárek, jaký jsem v životě dostal. Byla to stará a notně omšelá kniha.

„Nadějné vyhlídky, od Charlese Dickense…“ četl jsem na titulní straně.

Věděl jsem, že Sempere zná některé spisovatele, kteří jeho podnik navštěvovali. A jelikož s touto knihou zacházel s velkou láskou, myslel jsem si, že pan Charles je jedním z nich.

„To je váš přítel?“

„Odjakživa. A ode dneška i tvůj.“

Tenkrát odpoledne jsem si přinesl domů svého přítele, schovaného pod šaty, aby ho otec neviděl. Podzim byl toho roku deštivý a dny měly barvu olova. Nadějné vyhlídky jsem během podzimu přečetl devětkrát za sebou. Částečně proto, že jsem nic jiného po ruce neměl, ale také proto, že jsem věřil, že nic lepšího ani není. Postupně jsem navíc nabýval dojmu, že knížku ten pan Dickens napsal jenom pro mě. Brzy jsem věděl, že v životě nechci nic jiného než ovládat umění pana Dickense.

Jednou ráno jsem se náhle vzbudil. Otec, který se vrátil z práce dřív, mnou prudce třásl. Oči měl podlité krví a jeho dech byl cítit kořalkou. Zděšeně jsem se na něj podíval. Prsty sáhl na obnaženou žárovku, která visela na drátě.

„Je teplá.“

Zabodl do mě oči a vztekle mrštil žárovkou o stěnu. Roztříštila se na tisíc střípků, které mi spadly do tváře, ale neodvážil jsem se otřít.

„Kde to je?“

„Otče, prosím…“

Popadl mě a vší silou mnou hodil obličejem ke zdi. Narazil jsem si hlavu, takže jsem ztratil rovnováhu a sesypal se k zemi jako bezvládný uzlík. Odplazil jsem se do rohu a zůstal tam ležet skrčený do klubíčka. Viděl jsem otce, jak otvírá skříň, vytahuje těch pár kusů oblečení, které jsem měl, a hází je na zem. Prohledal zásuvky i bedny, ale knihu nenašel. Nakonec se vyčerpaně vrátil ke mně. Zavřel jsem oči a přitiskl se ke zdi. Čekal jsem další ránu, která však nepřišla. Otevřel jsem oči a uviděl otce, jak sedí na posteli a pláče, přemožený sklíčeností a studem. Když si všiml, že se na něj dívám, vyběhl ven a utíkal po schodech dolů. V ranním tichu jsem slyšel ozvěnu jeho vzdalujících se kroků. Teprve když jsem si byl jistý, že je daleko, dopotácel jsem se k posteli a vytáhl knihu z úkrytu pod matrací. Oblékl jsem se a s románem pod paží jsem vyšel na ulici.

Když jsem došel ke vchodu do knihkupectví, na ulici Santa Anna se snášel závoj mlhy. Knihkupec bydlel se synem v prvním patře téže budovy. Věděl jsem, že v šest hodin ráno není vhodné u někoho doma zvonit. Jenže já jsem v té chvíli myslel jen na záchranu knihy. Byl jsem si jistý, že kdyby otec po návratu domů knihu našel, tak by ji roztrhal v návalu zuřivosti, která se v něm nahromadila. Zazvonil jsem a vyčkával. Musel jsem zvonit ještě dvakrát nebo třikrát, než jsem uslyšel, jak se dveře na balkon otvírají. Objevil se Sempere v županu a pantoflích a překvapeně se na mě podíval. Půl minuty nato mi přišel dolů otevřít. Sotva se mi podíval do obličeje, z tváře mu zmizel veškerý výraz zloby. Klekl si ke mně a vzal mě za ruce.

„Bože dobrotivý! Jsi v pořádku? Kdo ti tohle udělal?“

„Nikdo. Spadl jsem.“ Podal jsem mu knížku.

„Přišel jsem vám ji vrátit, protože nechci, aby se s ní něco stalo…“

Sempere se na mě mlčky podíval. Vzal mě do náruče a odnesl nahoru. Jeho syn, velmi plachý dvanáctiletý chlapec, na jehož hlas si ani nepamatuji, se probudil, když slyšel otce vycházet ven, a teď na něj čekal přede dveřmi. Když viděl, že mám obličej od krve, vyděšeně se na otce podíval.

„Zavolej doktora Campose.“

Chlapec přikývl a běžel k telefonu. Slyšel jsem ho mluvit, a tak jsem se přesvědčil, že není němý. Oba mě pak usadili do křesla v jídelně, a než přišel doktor, očistili mi rány.

„Nepovíš mi, kdo ti to udělal?“

Pevně jsem sevřel rty. Sempere nevěděl, kde bydlím, a já jsem mu to nechtěl prozradit.

„Byl to tvůj otec?“ Uhnul jsem pohledem.

„Ne. Spadl jsem.“

Doktor Campos, který bydlel o čtyři nebo o pět vchodů dál, přišel za pár minut a prohlédl mě od hlavy až k patě. Prohmatával mi podlitiny a ošetřoval rány s co možná největší opatrností. Bylo jasné, že mu oči hoří rozhořčením, ale nahlas neřekl nic.

„Nemáš žádné zlomeniny, ale pohmožděnin hned několik. Ty budou bolet několik dní. A tyhle dva zuby se musí vytrhnout. Ty už se nedají zachránit a navíc tu hrozí infekce.“

Když lékař odešel, Sempere mi připravil hrnek teplého kakaa a s úsměvem sledoval, jak ho piju.

„A to všechno, jen abys zachránil Nadějné vyhlídky, co?“

Pokrčil jsem rameny. Otec se synem se na sebe spiklenecky usmáli.

„Až budeš chtít zase nějakou knihu zachránit, ale opravdu zachránit, tak neriskuj vlastní život. Příště mi to řekni a já tě zavedu na tajné místo, kde knihy nikdy neumírají a kde je nikdo nemůže zničit.“

Zvědavě jsem se na něj podíval.

„Co je to za místo?“

Sempere na mě mrkl a věnoval mi záhadný úsměv, který jako by byl opsán z nějakého románu na pokračování od pana Alexandra Dumase. A takhle se prý usmívali všichni v rodině.

„Všechno chce svůj čas, příteli. Všechno chce svůj čas.“

Otec celý týden chodil s očima přilepenýma k podlaze a sžíral se výčitkami. Koupil novou žárovku a dokonce mi řekl, že když budu chtít, můžu si rozsvítit, ale ne na moc dlouho, protože elektřina je drahá. Já jsem si však raději nezahrával s ohněm. Ještě ten týden v sobotu mi otec chtěl koupit knihu, a tak zašel do knihkupectví na ulici Palla naproti starobylým římským hradbám. Bylo to první a současně poslední knihkupectví, do kterého vešel. Jelikož si ale neuměl přečíst názvy na hřbetech stovky vystavených knih, odešel s prázdnýma rukama. Potom mi dal peníze, víc než obvykle, abych si koupil, co chci. Připadlo mi, že jde o ideální příležitost, jaká se zatím ještě nenaskytla, k tomu, abych nanesl jisté téma.

„Paní učitelka, doňa Mariana, mi řekla, abych vám vyřídil, že se za ní máte stavit ve škole, jestli můžete. Chce si s vámi promluvit,“ poznamenal jsem nesměle.

„Promluvit? A o čem? Cos provedl?“

„Nic, otče. Paní učitelka s vámi chtěla mluvit o mém dalším vzdělání. Říká, že jsem nadaný a že by mi mohla pomoct sehnat stipendium v církevní škole…“

„Co si ta ženská o sobě myslí? Proč ti nasazuje brouky do hlavy? Proč ti namlouvá, že můžeš chodit do školy pro panský dětičky? Víš ty, co je to za lidi? Víš, jak by se na tebe dívali a jak by s tebou jednali, až by zjistili, co jsi zač?“

Sklopil jsem oči.

„Paní učitelka mi chce jen pomoct, otče. Nic víc. Tak se nezlobte. Řeknu jí, že to nejde, a je to.“

Otec se na mě vztekle podíval, ale přemohl se. Než promluvil, zavřel oči a několikrát se zhluboka nadýchl.

„My to zvládneme, rozumíš? Sami. Bez milodarů těch všiváků. A s hlavou hrdě vztyčenou.“

„Ano, otče.“

Otec mi položil ruku na rameno. Byla to jen chvilka, která se už nikdy neměla opakovat. Podíval se na mě s jakousi hrdostí. Navzdory všemu. I když jsme byli tak rozdílní, i když jsem já měl rád knihy, které si on nemohl přečíst, a i když nás matka opustila a my jsme zůstali sami, jeden proti druhému. V té chvíli jsem věřil, že můj otec je ten nejhodnější člověk na světě a že všichni by to viděli, kdyby mu život konečně dopřál dobré karty.

„Každá špatnost, které se člověk v životě dopustí, se vrátí. A já jsem nadělal hodně ničemností. Hodně. Ale už jsem za to zaplatil. A teď se náš osud změní. Však uvidíš. Však uvidíš…“

Navzdory naléhání doni Mariany, která byla mazaná jako liška a která moc dobře věděla, v čem je zakopaný pes, jsem téma svého vzdělání už otci nepřipomínal. Když učitelka pochopila, že je to beznadějné, řekla, že každý den po vyučování se bude hodinu věnovat jenom mně. Bude mi povídat o knihách, o dějinách a o všech těch věcech, které mého otce tolik děsily.

„Bude to naše tajemství,“ řekla mi učitelka.

Tehdy jsem si začínal uvědomovat, jak se otec stydí za to, že ho lidé považují za nevzdělaného hlupáka a neúspěšného válečného veterána. Za ztroskotance, který se vrátil z války, ve které se jako téměř ve všech válkách bojovalo za Boha a za vlast, v zájmu mocných. A mocní se pak stali ještě mocnějšími, a přitom, ještě než válku vyvolali, byli vlivní až moc. V té době jsem někdy s otcem chodil na noční směnu. Na ulici Trafalgar jsme nasedli do tramvaje, která nás dovezla až ke hřbitovní bráně. Já jsem si tam v budce četl staré noviny. Někdy jsem se s ním snažil povídat, ale to byl nelehký úkol. Otec toho moc nenamluvil. Neříkal nic ani o válce v koloniích, ani o ženě, která ho opustila. Při jedné příležitosti jsem se ho zeptal, proč od nás matka odešla. Měl jsem podezření, že jsem za to mohl já. Třebas jen tím, že jsem se narodil.

„Tvoje matka mě nechala, ještě před tím, než mě poslali na frontu. A já hlupák jsem si toho všiml, až když jsem se vrátil. Život už je takový, Davide. Dřív nebo později tě opustí úplně všichni.“

„Já vás nikdy neopustím, otče.“

Měl jsem dojem, že se rozpláče, a tak jsem ho objal, abych mu neviděl do tváře.

Druhý den nato mě otec bez upozornění vzal do velkého obchodního domu s látkami El Indio na ulici Carrer del Carme. Dovnitř jsme sice nešli, ale otec přes výlohu ukázal na mladou, zasněnou ženu, která zrovna obsluhovala zákazníky a ukazovala jim luxusní látky a tkaniny.

„Tohle je tvoje matka,“ řekl. „Jednou, a nebude to dlouho trvat, se sem vrátím a zabiju ji.“

„To neříkejte, otče.“

Pohlédl na mě zarudlýma očima a já jsem poznal, že ji má pořád rád a že já jí to nikdy neodpustím. Vzpomínám si, že jsem ji tajně pozoroval. Ona přitom vůbec nevěděla, že se na ni díváme. Poznal jsem ji jen podle podobenky, kterou měl otec schovanou doma v krabici. Měl ji tam spolu se zbraní, kterou si odnesl z armády. Každou noc, když si myslel, že spím, podobenku vytahoval a díval se na ni, jako by se v ní nacházely odpovědi na všechny otázky, anebo přinejmenším na většinu z nich.

Po léta jsem se ke dveřím toho obchodu vracel a tajně ji sledoval. Nikdy jsem neměl dost odvahy vejít nebo k ní přistoupit, když jsem ji viděl odcházet ulicí La Rambla. Díval jsem se za ní a představoval si její život. Říkal jsem si, že asi jde za svou rodinou, se kterou je šťastná, a za svým synem, který si zaslouží její lásku a dotek její pleti víc než já. Otec se nikdy nedozvěděl, že jsem se na ni chodil tajně dívat. Ani to, že jsem ji někdy zblízka sledoval. Nejednou jsem ji málem vzal za ruku a šel vedle ní, ale nakonec jsem utekl. V mém světě se nadějné vyhlídky vyskytovaly jen na stránkách jisté knihy.

Štěstí, po kterém otec tolik toužil, nás nikdy nepotkalo. Osud se k otci zachoval slušně alespoň v tom, že ho nenechal čekat moc dlouho. Jednou večer, když jsme před nástupem na směnu přicházeli ke vchodu do redakce deníku, vystoupili ze stínu tři pistolníci a před mýma očima otce provrtali kulkami. Vzpomínám si na pach síry a na dým, který stoupal od okrajů děr, které kulky nadělaly v otcově kabátě. Jeden z pistolníků se chystal jediným výstřelem do hlavy otce dorazit. Vrhl jsem se na otcovo tělo, ale další z pistolníků toho prvního zadržel. Vzpomínám si, jak se mi zadíval do očí, zjevně na pochybách, jestli by mě neměl také zabít. Pak už se nestalo nic. Rychle a tiše zmizeli v uličkách, jež vedly k továrnám v Pueblo Nuevo.

Toho večera mi otec vykrvácel v náruči tam, kde ho zanechali jeho vrazi, a já jsem zůstal na světě sám. Téměř čtrnáct dní jsem přespával v tiskařské dílně. Schovával jsem se za sázecí stroje, připomínající obrovské ocelové pavouky. Působily dojmem, že se snaží umlčet to pískání, které mě přivádělo k šílenství a jež vždycky se stmíváním útočilo na mé ušní bubínky. Když mě tam našli, měl jsem ještě na šatech i na rukou zaschlou krev. Nejprve nikdo nevěděl, kdo jsem, protože jsem týden vůbec nepromluvil. A když jsem pak otevřel pusu, tak jsem křičel jméno svého otce až do úplného ochraptění. Když se mě ptali na matku, řekl jsem, že zemřela a že na světě nikoho nemám. Sotva se o mém příběhu doslechl Pedro Vidal, hvězda deníku a blízký přítel vydavatele, přiměl jej, aby mi v podniku dali místo poskoka a aby mi až do odvolání dovolili bydlet ve skromných prostorách ve sklepě pod vrátnicí.

Ještě téhož dne odpoledne jsem zašel do knihkupectví Sempere a synové. Připadal jsem si s penězi v kapse jako světák a dal jsem knihkupci najevo svůj úmysl získat ono staré vydání Nadějných vyhlídek, které jsem mu byl nucen před léty vrátit.

„Stanovte si cenu, jakou chcete,“ řekl jsem mu. „Stanovte si cenu za všechny knihy, které jsem vám za posledních deset let nezaplatil.“

Vzpomínám si, že se na mě Sempere smutně usmál a položil mi ruku na rameno.

„Dnes ráno jsem tu knihu prodal,“ dodal sklíčeně.

Table of Contents

První jednání MĚSTO ZATRACENCŮ

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )