© Lenka Potůčková, 2024

ISBN 978-80-249-5426-4

Obsah

- RICHARD

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- SIMONA

- 1.

- 2.

- 3.

- MAREK

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- KATEŘINA

- 1.

- 2.

- 3.

- RICHARD

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- SIMONA

- 1.

- 2.

- 3.

- KATEŘINA

- 1.

- 2.

- 3.

- MAREK

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- RICHARD

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- KATEŘINA

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- SIMONA

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- RICHARD

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- MAREK

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- SIMONA

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- HANA

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- KATEŘINA

- Jaro – Léto 1988

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- MAREK

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- SIMONA

- 1.

- 2.

- 3.

- KATEŘINA

- 1.

- 2.

- 3.

- RICHARD

- 1.

- 2.

- 3.

- MAREK

- 1.

- 2.

- 3.

- SIMONA

- 1.

- 2.

- 3.

- MAREK

- 1.

- 2.

- 3.

- RICHARD

- 1.

- 2.

RICHARD

Podzim 1984

1.

Ráno pršelo a na chodnících se tvořily kaluže. Listí na stromech začínalo získávat zlatavý nádech. Podzim byl zase tady.

„Dobrýtro, pane inženýre.“ Starý Pěnkava ho takhle zdravil každé ráno, když měl službu a on procházel vrátnicí.

„Dobré ráno,“ pousmál se.

„Dneska to tam nestojí za nic, co?“ Pěnkava se dotkl pohledem jeho bundy, na které byly znát stopy deště.

„Pěkně tam prší.“ Znovu vynutil úsměv a pak přidal do kroku, protože si všiml, že Pěnkava už zase otevírá pusu a chystá se pokračovat v konverzaci.

Richard Toman neměl tyhle okamžiky rád. Chápal, že Pěnkavovi je ve vrátnici dlouhá chvíle, ale nebyla mu sympatická jeho vlezlost, s níž se vrhal na přicházející zaměstnance a snažil se s nimi zavést řeč.

Uvařil si kávu a otevřel desky, které mu včera přinesli z účtárny. Rozpočet byl věčný problém. Čísla se mu roztančila před očima. Kancelářskou práci svým způsobem nenáviděl. Mnohem raději byl přímo v terénu, na stavbě, na místě dění.

Zvuk drnčícího telefonu ho vrátil zpátky do reality.

„Prosím, Toman,“ odříkal mechanicky do černého sluchátka. V příštím okamžiku mu na čele naskočila vráska. „Ano, hned tam přijdu.“

Co může chtít? Zavřel desky a vstal ze židle.

„Soudruhu Tomane, můžete se prosím dostavit k soudruhu řediteli?“ Hlas sekretářky Haničky zněl v telefonu naléhavě.

Jde na kobereček, napadlo ho, když kráčel chodbou. Něco nesedělo v rozpočtu? Neschválil dodaný materiál? Něco nepodepsal? Proč tam jde, se stejně dozví až tam.

Zaklepal a vešel dovnitř.

Hanička seděla u psacího stroje a ukazováčky a prostředníky vyťukávala na papír text, který si četla z ručně psané předlohy.

„Dobrý den,“ pozdravil.

„Dobrý den, už na vás čekají,“ pronesla s křečovitým úsměvem.

Čekají? Kdo?

Ťukl na ředitelovy dveře a vešel.

„Ahoj, Milane,“ pozdravil a v příštím okamžiku se zarazil.

„Čest.“ Hlas Milana Pokorného zazněl trochu křečovitě.

Pak si jich všiml. Náměstka Zahajského a dvou cizích mužů v šedých oblecích. Kontrola, napadlo ho okamžitě, a zpozorněl. Cizí muži drobně kývli hlavami a Zahajský zadrmolil něco jako „Ahoj, Richarde“.

Seděli u jednacího stolu a dívali se na něj, jako by se dopustil největšího zločinu na světě.

„Pojď dál a posaď se,“ ukázal Milan Pokorný na volnou židli.

Odlepil se ode dveří a přijal nabízené místo.

Oba cizí muži položili na stůl kulaté odznaky.

„Státní bezpečnost, soudruhu Tomane,“ představil je ten podsaditější.

Vyměnil si nechápavý pohled s Milanem Pokorným.

Státní bezpečnost. Doufal, že se s nimi nikdy v životě nesetká.

„Nevím, jestli víte, proč jsme za vámi přišli?“ pokračoval ten podsaditější, jako by byl jejich příchod naprosto samozřejmou věcí a on s ním měl počítat.

„Ne,“ zakroutil hlavou. Čím míň jim toho řekne, tím líp.

„Vaše žena se jmenuje Renata Tomanová?“ Druhý estébák se sklonil k aktovce, kterou měl položenou vedle židle, a vytáhl odtamtud desky, jež následně otevřel.

„Ano. Stalo se jí něco?“ vyhrkl a tázavě se podíval z estébáka na Pokorného.

Byl to týden, co Renata odjela na zájezd. Na Západ.

„Občanský průkaz máte, předpokládám, v kanceláři, soudruhu Tomane,“ vzal si zpátky slovo ten podsaditější.

„Ano. Ale stalo se něco Renatě?“ Uvědomil si stoupající nejistotu.

„Vaše žena pracuje v podniku zahraničního obchodu Škodaexport?“

Zdálo se, že podsaditý estébák záměrně přeslechl jeho otázku.

„Ano.“ Proč se ho ptají na Renatu? A proč tady?

„Vaše žena se účastnila zájezdu do Rakouské republiky, který Škodaexport pořádal, že je to tak?“

„Ano, ale… Stalo se jí něco?“ Nejistota se vystupňovala.

„Abyste rozuměl, soudruhu Tomane, vaše žena Renata Tomanová opustila vídeňský hotel, kde byli účastníci zájezdu ubyto- vaní.“

Všiml si, jak si ho podsaditý estébák zkoumavě prohlíží.

„Opustila? Jak opustila?“

„Se všemi svými věcmi,“ doplnil ten druhý.

Renata to udělala. To byla první myšlenka, která mu probleskla hlavou.

„Říká vám něco jméno Zdeněk Janeček?“ Estébák s deskami převrátil nějaké papíry a pak se na něj zadíval.

V hlavě mu proběhl seznam známých jmen a tváří. Zdeněk Janeček tam nějak nepasoval.

Zakroutil hlavou. „Ne.“

„Nadřízený vaší ženy,“ zareagoval zase ten podsaditý.

Janeček. Tak přece jen. Už se mu začínalo rozsvěcet.

„Tak znáte ho?“ podsaditý se nenechal jen tak odbýt.

„V téhle souvislosti. Renata, tedy má žena… Občas to jméno padlo,“ připustil.

„Tak pro pořádek, soudruhu Tomane, Zdeněk Janeček z hotelu zmizel taky.“

Sjel pohledem z estébáka na Pokorného a Zahajského. Proč mu to vykládají tady? Před jeho nadřízeným a kolegou?

„Zmizel? Jak zmizel?“ Napadlo ho, že je to hodně hloupá otázka.

„Stejně jako vaše žena, pravděpodobně s ní.“ Ten s lejstry se zatvářil, jako by mu odhalil tajemství.

„Tím mi jako chcete říct, že tam… že tam zůstali?“

„Chápete to dobře. A já se vás ptám, mluvila vaše žena někdy o emigraci, o tom, že by chtěla zůstat na Západě?“ Podsaditější na něm doslova visel pohledem.

„Ne,“ zakroutil hlavou. „Nebyl důvod.“

„Jak vidíte, byl,“ rýpl si druhý estébák. „Zná tam někoho?“

Odmítavě znovu vrtěl hlavou.

„Třeba… třeba je to všechno jenom nějaký omyl.“ Nechápavě zíral na Pokorného a Zahajského.

„Omyl to rozhodně není. Měli se přece vracet dnes? Nebo ne?“ Lejstra znovu zašustila v estébákových rukou.

„Ano,“ kývl. Čekal ji odpoledne. Až se vrátí z práce, bude už jistě doma a pak jim bude vyprávět, jaké to tam je. Na Západě. Marek a Simona budou hltat každé slovo.

„Takže nevíte, ke komu by se tam mohla uchýlit? Nebo kde by tam mohla být?“ Podsaditější si promnul prsty.

Zakroutil hlavou.

„Tak to je všechno, soudruhu Tomane, a odpoledne ve dvě přijďte do Bartolomějské, ať sepíšeme protokol. Já se jmenuji kapitán Kudláček a kolega je kapitán Adamovič,“ představil je konečně ten podsaditý.

Adamovič zaklapl desky a strčil je zpátky do aktovky.

„Soudruhu řediteli,“ Kudláček napřáhl pravici k Pokornému. „Děkujeme vám za spolupráci,“ nabídl pravici i Zahajskému.

Spolupráce. Mnohovýznamové slovo, napadlo ho.

Oba se měli k rychlému odchodu a Adamovič mu znovu připomněl odpolední návštěvu Bartolomějské. Najednou byli pryč.

Udělala to. Renata to udělala. Myšlenka, která mu začala tepat v hlavě.

„Je to trapná situace, Richarde. Vůbec jsem nevěděl, co máme s Pepíkem dělat. Přišli, ukázali odznaky, usadili se tady, a že prý tě mám nechat zavolat.“ Hlas Milana Pokorného ho pomalu vracel zpátky do reality.

„Renata tam zůstala,“ vzhlédl k němu a pak se otočil k Zahajskému.

„Věděl jsi, že to chce udělat?“ zadrmolil Zahajský.

„Vůbec ne. Jela na zájezd. Dneska se měla vrátit. Říkala mi, co to dalo práce, aby tam vůbec mohli jet, a kdyby nebyli pézetko, tak měli možná smůlu. Prý to nějak napasovali na vývoz a obchod, potřásl nechápavě hlavou.

„Jestli si potřebuješ něco zařídit? Říct to dětem. A odpoledne máš tu Bartolomějskou. Seber se a jdi domů.“ Pokorný mu drobně pokynul. „Vůbec nevím, proč přišli sem a proč ti to říkali před námi. Než jsi přišel, ptali se, jestli jsi ve straně, jaký jsi zaměstnanec.“

„Nějak tomu pořád nevěřím.“

„Lidi tam prostě zůstávají,“ hlesl Zahajský.

„Lidi… ale Renata a… Janeček?“ Nešlo to dohromady. Nebo šlo?

2.

To ráno před sedmi dny.

Renata měla veselou, skoro povznesenou náladu. V koupelně už byla dobrou půlhodinu, česala se, malovala, když vešel dovnitř, přejela si rty červenou rtěnkou.

„Tak a můžu vyrazit,“ vyzývavě se usmála.

Přistoupil k ní a objal ji. „Těšíš se?“

„Kdo by se netěšil. Konečně to uvidím. To, čemu soudruzi říkají imperialistický západ.“ Vymanila se mu a vyšla do předsíně.

Proč měl pocit, že se mu nějakým zvláštním způsobem vzdaluje?

„Mára ať dlouho neponocuje a Síma ať se naučí tu matiku,“ otočila se ještě k němu a potom si začala oblékat tmavě modrý baloňák.

„V kolik odjíždíte?“

„V devět,“ zkontrolovala pohledem hodinky. „To mám co dělat.“

„Mohl bych tě tam hodit.“

Nabízel jí to už včera, ale odmítla to.

„Už jsme o tom mluvili, zvládnu to sama.“ Přistoupila k němu a zlehka mu položila ruce na ramena. „Tak se tu opatruj, Richarde,“ políbila ho krátce na rty. „A dej pozor na děti.“ Vyloudila úsměv a pak mu prsty přejela přes ústa, aby setřela červeň rtěnky.

Chtěl ji k sobě přitáhnout a políbit ji mnohem intenzivněji, ale to už se shýbla pro kufřík a stiskla kliku vstupních dveří. Ještě jednou se otočila, a najednou byla pryč.

Přešel rychle do kuchyně, aby ji ještě zahlédl z okna.

Vycházela z domu, pospíchala ulicí a pak zahnula za roh.

Prohrábl si vlasy a vrátil se do koupelny. Nejvyšší čas, aby se dal dohromady a vyrazil do práce.

Zelenooká blondýnka Renata, studentka střední ekonomické školy se zaměřením na zahraniční obchod. Seznámil se s ní krátce po dokončení stavební fakulty přes svého kamaráda Petra Hoffmanna. Byla to spolužačka jeho sestry. Byl na jejím maturitním plese, kde mu svěřila, jak jí ho ostatní holky ze třídy závidí. Jemu bylo pětadvacet, jí devatenáct, když se brali. On začal pracovat jako projektant, ona byla krátce v kanceláři, než otěhotněla. Rok po svatbě se narodil Marek, osm let po něm Simona.

Myšlenky ho vracely do minulosti a odhalovaly věci, na které, jak si myslel, už dávno zapomněl, ale přesto mu nesmazatelně utkvěly v paměti.

Pak začal pracovat na Ředitelství dálnic. Výstavba rychlostních komunikací měla zelenou. Jak se dalo očekávat, v budoucnu bude o automobilovou dopravu stále vyšší zájem, a proto je třeba vybudovat kvalitní síť, která spojí celou republiku. Postupně se vypracoval až na současnou pozici náměstka pro výstavbu. Měl výsledky, a ač nevstoupil do strany, ředitel Pokorný ho vždycky podržel, když se začaly objevovat názory, že na takovém místě by měl sedět uvědomělý soudruh.

Renata nastoupila po druhé mateřské do podniku zahraničního obchodu Škodaexport. Vývoz a dovoz strojírenských zařízení a technologických celků. Uměla rusky, německy a anglicky, a tak neměla problém najít v pézetce uplatnění. Nejprve v referátu pro Polsko a pak se díky výborné znalosti němčiny dostala do referátu pro Rakousko.

Kariéra byla jedna věc a rodina druhá.

Mnohdy chodili oba domů později, než by měli přicházet, a zvláště na Markovi bylo znát, že ho to trápí. Simona byla mnohem tvárnější a přizpůsobivější. Marek byl v mnohém po něm, Simona po Renatě. Marek hned po základní škole věděl, že chce jít na gymnázium a pak na lékařskou fakultu, obor kardio- chirurgie. Měl vysoké cíle, stejné jako míval on. Byl citlivý, vnímavý, houževnatý. Viděl v něm sebe, když byl v těch letech. Simona byla lehkovážnější. Až skončí základní školu, chce jít na oděvní průmyslovku. Chce navrhovat šaty. Sháněla „Ženu a módu“, vytrhávala odtamtud střihy a některé zkoušela realizovat. Nepřipouštěla, že by ji nepřijali. Prostě to musí vyjít. Byla spíš po Renatě, která se vždycky nějak přizpůsobila okolnostem.

Jsou šťastná rodina? ptal se mnohdy sám sebe, když seděli u společného oběda nebo večeře a povídali si o tom, co kdo přes den zažil v práci nebo ve škole. Když byly děti malé, tak určitě ano. Vybavoval si okamžiky, kdy se Renata smála jeho vyprávění, až se jí v zelených očích rozsvěcely blýskavé ohníčky. Pak to najednou pominulo. Někdy byla podrážděná. Věci, kterým se dříve smála, jí už veselé nepřišly. Změnila se.

On se také změnil.

Simona byla z matčiny cesty na Západ s velkým „Z“ nadšená. Pořád jí opakovala, co chce přivézt a že by tam nejraději jela s ní. Pro holku v pubertě by to bylo něco jako výlet do říše snů, napadalo ho, když pozoroval její nadšení.

Marka to zajímalo tak napůl, třetím rokem studoval medicínu a ta momentálně převažovala nad vším. Možná z něj jednou bude znamenitý doktor.

Renata občas sehnala bony do Tuzexu, protože v pézetce měla víc šancí. Jak vypadá zboží odtamtud, tedy moc dobře věděli, i když v Rakousku to bude docela něco jiného a určitě lepšího.

Promítal si v hlavě pořád dokola ten poslední den, než odjela. Věděla už tenkrát, že to udělá? Nebo se rozhodla až tam? Taková rozhodnutí nedělá člověk přece ze dne na den. Nebo ano? Zase tak moc lehkovážná Renata nebyla. Takže to věděla, a přitom se vůči němu chovala, jako by se vůbec nic nedělo a ona se za týden vrátila zpátky.

Všiml si něčeho? Změnila se? Mohl poznat, že se k tomu chystá?

Nevzala si s sebou nic než kufřík a kabelku. Úplně všechno, co měla ráda, nebo si alespoň myslel, že to ráda má, tady nechala. Včetně jich samých. Jich především. Opustila svoji rodinu. Jeho jako manžela. Svoje děti. Jak mohla opustit děti?

V poslední době byl příliš ponořený do své práce, možná přehlížel prvotní varovné signály, namlouval si, že je všechno v pořádku, a zatím se všechno roztříštilo.

Najednou byla pryč.

Dozví se, proč to udělala? Pokusí se jeho nebo děti nějakým způsobem zkontaktovat? Co tam s ní bude? A jakou roli v tom hraje Zdeněk Janeček, vedoucí referátu pro Rakousko?

3.

Kudláček s Adamovičem nebyli příkladem hodného a zlého estébáka, jak si to vždycky představoval. Tihle dva spíš působili jako šedé kancelářské krysy, které se přehrabují v lejstrech a dávají si pozor na to, aby si neumazaly rukávy od cyklostylu. I když zdání mohlo klamat.

Sepisovali s ním protokol a vyptávali se znovu na to, co už jim řekl dopoledne. Adamovič datloval dvěma prsty do psacího stroje značky Consul a co chvíli prstem vracel zpět zaseknutá písmenka. Ředitelova sekretářka Hanička proti němu psala jako kulo- met.

Než protokol podepsal, pečlivě si jej přečetl, protože měl strach, aby mu nepodstrčili něco, s čím by nesouhlasil.

Kudláček mu připomněl, že kdyby se Renata ozvala, je jeho povinností to okamžitě ohlásit, protože oni by se to stejně dozvěděli a měl by z toho nepříjemnosti. Pokud se naopak něco dozví oni, rovněž jej vyrozumí. Musí stejně ale počítat s tím, že si ho ještě mohou zavolat, pokud se vyskytne něco, k čemu budou potřebovat vysvětlení.

Když opouštěl policejní budovu v Bartolomějské, začínalo zase drobně pršet.

Na refýži stálo pár lidí a on se kolem nich protáhl k sloupku s jízdním řádem. Pohledem zkontroloval hodiny. Jeho tramvaj jede za tři minuty.

Jak to vezme Marek se Simonou? Doma bude asi dřív než oni. Pokud si pamatoval, Marek měl školu do pozdního odpoledne a Simona chodila na nějaké cvičení.

Tramvaj ho unášela po nábřeží a on sledoval plynoucí řeku a auta projíždějící kolem. Lidé na ulicích se choulili do kabátů, ženy se skrývaly pod deštníky. Deštivé odpoledne, které ani v nejmenším nedokázalo přidat na náladě.

Činžák v Podolí, kde bydleli, měl šedivou fasádu, ale oproti ostatním domům nevypadal ošuntělý. Renata často nadhazovala, že by bylo fajn, kdyby bydleli v domě se zahradou a že by nebylo od věci, kdyby se po nějakém takovém poohlédli. Buď tady v Podolí, nebo na druhém břehu, kde byly staré vilové čtvrti. Tu a tam o tom mluvili. V jednu dobu to bylo dokonce téma dne. Pak Renata přišla s tím, že od nich z pézetky zná pana Holana, který by měl možnost jim takový dům dohodit. Teď už to ale nemělo žádný smysl.

Bylo odemčeno, a to znamenalo, že už je někdo doma. Marek? Simona?

„Ahoj. Jsem doma.“ Dal si záležet, aby se v jeho hlase nezazněly emoce.

Nikdo mu neodpověděl. Trochu ho to zaskočilo. Kdyby nevěděl, že Renata zůstala „tam“, myslel by si, že mu každým okamžikem vyjde vstříc z kuchyně.

Došel ke dveřím Markova pokoje a stiskl kliku.

„Ahoj,“ zopakoval pozdrav a tím na sebe strhl synovu pozornost.

„Ahoj, tati.“ Marek zvedl hlavu od knihy, která ležela na psacím stole před ním. „Myslel jsem, že je to máma. Má se přece dneska vrátit. Doufal jsem, že už tady bude. Dneska nám odpadla přednáška, takže jsem doma dřív.“

„Jedl jsi něco?“ Jako by otázka jídla byla nejdůležitější.

„Zatím ne,“ zakroutil hlavou Marek. „V kolik se má máma vlastně vrátit?“

„Marku, máma tam zůstala, nevrátí se.“ Překvapilo ho, jak klidně to dokázal vyslovit.

„Jak zůstala? Co to povídáš?“ V Markových zelených očích se zračilo zděšení.

„Máma opustila zájezd a zůstala v Rakousku.“

Vešel do synova pokoje a zavřel za sebou dveře.

„To je nějaký nesmysl. Jak by mohla zůstat v Rakousku? Co by tam dělala? Vždyť tam nikoho nezná. To není možné. Kdo ti to řekl?“ Bylo znát, jak ho to rozrušilo. Co to pak udělá se Simonou?

Došel k němu a opřel se o jeho psací stůl.

„Dneska za mnou byli.“

„Kdo?“

„Estébáci. Dva estébáci. Přišli za mnou do práce. A tam mi to pěkně za tepla sdělili. Že máma opustila hotel, kde byl jejich zájezd ubytovaný, a zůstala tam. Teď odpoledne jsem byl v Bartolomějské sepsat protokol. Jdu zrovna odtamtud.“

„Estébáci?“ Marek vypadal vyděšeně. „Jak to můžou tak rychle vědět? Měla se vrátit dneska. A oni už to vědí. Co když je to jenom nějaká provokace?“ Bylo vidět, jak moc si přeje, aby to všechno byl jenom planý výmysl.

Richard potřásl hlavou. „Nemysli si, že tam nemají svoje lidi. Třeba s nimi spolupracuje někdo z toho zájezdu.“

„Ale to není možné, to by máma přece neudělala.“ Marek vstal ze židle a oči mu potemněly.

„Věř mi, Marku, že já sám tomu pořád dost dobře nedokážu porozumět. Ale kdyby se máma vrátila, už by tu přece byla, nebo nám nějak dala vědět, co s ní je.“

„Co když se jí něco stalo?“ hledal Marek možné východisko.

Zakroutil hlavou a natáhl se po Markově rameni. Syn se ošil a odtáhl. „Pokusím se zjistit něco víc, ale nevím zatím kde a jak.“

Z předsíně se ozvalo cvaknutí dveří.

„To je Simona,“ hlesl Marek.

„Ahoj. Je někdo doma?“ Simonin hlas k nim dolehl přes dveře. Zašla zřejmě do kuchyně a pak stiskla kliku Markova pokoje. „Ahoj. Tati? Marku? Co jste tady tak potichu? Neslyšeli jste, že jsem přišla a zdravila?“ měřila si je trochu dotčeně. „Představte si, že budeme nacvičovat na spartakiádu. Jako starší žákyně, naše skladba se bude jmenovat Poupata a budeme mít fajn písničku od Michala Davida. No posloucháte mě vůbec?“

Na okamžik měl Richard pocit, že tam stojí Renata v mladším vydání. Simona se jí začínala hodně podobat.

„Símo, máma zůstala v Rakousku.“ Markův hlas zazněl nezvykle vážně.

„Cože?“ přejela pohledem z bratra na otce. „Co to povídá, tati?“ Visela na něm pohledem, jako by od něj čekala, že ten nesmysl vyvrátí.

„Marek má pravdu, Simonko, máma tam zůstala.“

„Emigrovala, rozumíš, zdrhla, vykašlala se na nás.“ Markův výbuch vzteku byl najednou nemístný.

„To není pravda. To jste si oba vymysleli. Kde je máma? Co je s ní? Co se s ní stalo? Vrátí se! Dneska se má přece vrátit.“ V Simonině hlase se mísilo zděšení s pláčem. Její prvotní radost, s níž vstoupila do pokoje, byla ta tam.

„Simonko, dneska za mnou přišli ze státní bezpečnosti, teď odpoledne jsem musel do Bartolomějské. Je to pravda, máma se nevrátila do hotelu ve Vídni, zůstala tam.“ Přešel k ní a pokusil se ji obejmout.

„To není pravda! To není pravda!“ začala hystericky křičet a rozplakala se.

„Kdyby se vrátila, už by tu dávno byla. Nebo ji tady někde vidíš?“ V Markově hlase se odrážel jeho vztek.

„To by přece neudělala. Proč? Slíbila mi, že mi přiveze džíny, svetry,“ vzlykala.

„Prosím tě, tvoje nesmyslné hadry. Jdi s nimi do háje.“ Marek se odvrátil k oknu.

„Nechte toho, oba.“ Richard pochopil, že je nejvyšší čas, aby zasáhl. „Zůstala tam a na tom nic nezměníme. Pokusím se něco víc zjistit,“ hlesl, jako by hlavně sám sobě potřeboval říct, co bude dělat dál.

„S estébáky za zády,“ zakroutil Marek nevěřícně hlavou. „Proč to udělala?“

Simona hlasitě vzlykala a zdálo se, že ji nic dalšího nezajímá.

„Nevím, proč to udělala. A je to pro mě stejný šok jako pro vás. Nevím, co k tomu víc říct.“

Došel ke dveřím a stiskl kliku. To nejhorší měl za sebou.

Drnčení telefonu ho vrátilo zpátky do reality.

„Prosím, Toman.“ Zvedl sluchátko a všiml si, že se otevřely dveře od Markova pokoje a on i Simona stojí na prahu a nedočkavě se na něj dívají.

„Dobrý večer, tady Helena Böhmová, kolegyně vaší paní.“ Hlas zněl trochu zadýchaně a tlumeně, jako by se volající bála, že ji někdo uslyší.

„Dobrý večer,“ pozdravil.

„Pane inženýre, Renata, tedy vaše paní, nepřijela se zájezdem… zůstala tam… ale po telefonu… chápete. Zastavte se zítra za mnou ve Škodaexportu. Bude to tak lepší. Na shledanou.“ V aparátu cvaklo, jak položila sluchátko.

„Haló,“ plácl ještě úplně zbytečně a pokrčil rameny.

„Kdo to byl?“ V Markově hlase zazněla naděje.

„Mámina kolegyně ze Škodaexportu. Mám se za ní zítra zastavit.“

V očích Marka i Simony uviděl zklamání.

Nedokázal usnout. Díval se na prázdnou polovinu postele vedle sebe, kde ještě minulý týden spávala Renata. Teď bylo její místo prázdné a už to tak zůstane. Proč to udělala? V poslední době si spolu moc nerozuměli, ale nepřikládal tomu žádný velký význam. Občas se to stane, že se lidé trochu odcizí, nemají na sebe tolik času, jako měli dřív, ale je to jen přechodné. Tohle zřejmě nebylo.

Helena Böhmová, Renatina kolegyně. Co se od ní dozví? Ví něco, co mu pomůže odhalit, proč to Renata udělala? Emigrovala. Zdrhla. Vykašlala se na ně, jak říkal Marek. Opustila je, svoji rodinu. Byli jí úplně lhostejní? Bylo jí úplně jedno, že je tím okamžitě dostane do hledáčku státní bezpečnosti, která se bude zajímat o to, zda o tom měli nebo neměli povědomí. Vyděsil se při myšlence, že by k výslechu museli jít i Marek a Simona. Estébáci byli schopni všeho.

Zdeněk Janeček, vedoucí referátu pro Rakousko. Jak s tím vším byl spojený on, když tam zůstal stejně jako Renata?

4.

Ráno zavolal Pokornému a požádal ho o den dovolené.

Záležitosti týkající se Renatiny emigrace bude řešit ještě dlouho, ale ty nejdůležitější musel vyřešit hned. Předně musel urychleně odevzdat její občanský průkaz, jak mu zdůraznili estébáci. Najednou přestala existovat. Vyřazena z evidence trvale žijících osob na území Československé socialistické republiky a pro změnu zařazena do evidence emigrantů, nepřátel státu a nekalých živlů.

Pořád tu ale ještě byla. Ve skříních visely její šaty, v botníku stály vyrovnané její boty, v komodě byly složené její osobní věci, usmívala se z fotografií. Žádného člověka nemůžou jen tak vyškrtnout.

Nebe bylo ocelově šedé a slibovalo zase déšť.

Marek měl přednášku až od deseti, a tak zůstal zavřený ve svém pokoji a on snídal sám. Simonu Renatin útěk úplně sebral. V noci slyšel její tlumený pláč a na dnešek ji omluvil ze školy. Ležela v posteli a tiskla k sobě plyšového medvěda, se kterým si hrávala jako malá. Chtěl ji pohladit po vlasech, ale ošila se a začala znovu popotahovat.

Už kvůli těm dvěma to neměla Renata udělat. Copak jí na dětech vůbec nezáleželo? Všechno ostatní včetně vlastního zájmu bylo důležitější než děti? Snažil se to nějakým způsobem sám sobě vysvětlit. Ale bylo to příliš iracionální a nezodpovědné, než aby to pochopil.

Helena Böhmová byla menší subtilní zrzka v dobře padnoucím kostýmku.

Vyzvedla jej na vrátnici a na uvítanou mu podala ruku. „Dobrý den, jsem ráda, že jste přišel.“

„Dobrý den.“ Stiskl jí pravici a měl při tom pocit, že to její drobnou ruku zabolelo.

„Včera jsem vám zavolala, ale to víte, po telefonu je lepší nemluvit.“ Zatvářila se konspiračně a otočila se po vrátném, který něco kontroloval ve velkém sešitě ležícím na pultíku před ním. „Člověk nikdy neví,“ vrátila se pohledem k němu.

Vyjeli výtahem do třetího patra a pak zamířili do její kanceláře.

„Dáte si kávu?“ optala se, a ještě než stačil odpovědět, sáhla po stříbrné smaltované konvici a postavila ji na malý dvojvařič.

Díval se, jak ze skříňky vyndává dva hrnky a sype do nich kávu. Ráno už jedno kafe měl, ale byl zvyklý vypít denně klidně čtyři i pět.

„Byl to normální poznávací zájezd,“ přerušila ticho a postavila před něj cukřenku. „Jarmile, tedy vedoucí personalistiky, to dalo docela práci, aby se mohl uskutečnit. Vlastně tak normální zase nebyl, když se mělo jet na Západ.“

Snažil se vybavit si, co mu o tom říkala Renata. Co všechno to obnášelo. Co běhání, prověřování kontaktů.

„Vaše žena byla moje kolegyně, taky pracuju v referátu pro Rakousko,“ nadhodila a sáhla po konvici, ve které se začala vařit voda.

Kolegyně. Dalo se jí věřit? Mluvila někdy Renata o Heleně Böhmové? Nedokázal si vzpomenout. Cítil, jak se v něm nastartovalo něco, co ho nabádá k ostražitosti.

„Prosím.“ Postavila před něj šálek a posadila se naproti němu.

„Děkuji.“

Hodil si do šálku dva cukry.

„Původně jsem chtěla jet taky, ale to víte, děti jsou věčně nemocné a nemám hlídání.“ Zamíchala si kávu a lžičku odložila na talířek. „Renata byla ráda, že tam může jet. Říkala, že je zvědavá hlavně na Vídeň. Kdo by nebyl,“ pronesla.

Usrkl horkou tekutinu. „Říkala mi, že bude plný autobus.“

„To byl. Kdy se tam zase bude moct jet. Obzvláště teď, po tom, co se stalo.“ Podívala se na něj zkoumavě.

Pokrčil rameny a znovu se napil.

„Ale proč jsem vám zavolala. Dozvěděla jsem se to včera po poledni od kolegyně Vávrové, která tam byla. Drželi je prý nějakou dobu na hranicích, přijeli sem úplně vyděšení. Musel jste si jistě dělat starosti, že se Renata nevrátila.“

„Dozvěděl jsem se to ráno. Byli za mnou ze státní bezpečnosti.“

Uviděl v jejím pohledu zděšení? Nebo to jen dobře sehrála?

„Byl s nimi taky Bohumil Kubal. Spolupracuje s nimi. Proto určitě měli informace hned za tepla. To víte, přece nenechají takový zájezd bez dozoru.“

„Jak tohle víte?“ znovu zostražitěl.

„Tady to ví každý. Každý ví, že komunista Kubal podepsal spolupráci.“

Dopil a prázdný hrneček postavil na talířek.

Pohlédla na něj: „Když to víte, tak vám asi řekli i to, že tam taky zůstal náš vedoucí Zdeněk Janeček.“

„Ano, to mi taky řekli.“

Chvíli si pohrávala se lžičkou a pak se pohledem vrátila k němu.

„Asi si budete chtít vzít Renatiny věci, které tu má.“

Pokrčil rameny. „Proč jste mi říkala o Janečkovi?“

„Asi byste měl… asi byste měl vědět, že Janeček je rozvedený a v poslední době… zkrátka, museli bychom tady být slepí, abychom si nevšimli, že on a… Renata… tedy vaše paní,“ sklopila oči, jako by to, co říkala, bylo něco nemístného a nepatřičného.

„Chcete říct, že spolu něco měli?“ Překvapilo ho, že ho to sdělení ponechalo klidným.

„No…,“ ošila se. „Vypadalo to tak. Ale samozřejmě nechci šířit klepy nebo neověřené domněnky.“

„Ukážete mi Renatiny věci?“ stočil řeč úmyslně jinam.

„Jistě,“ vstala. „Měla kancelář vedle.“

Napadlo ho, že takhle nějak to vypadá, když se přebírají věci po zemřelém. Renatin psací stůl, kde měla ve třech šuplících svoje osobní věci, nádobí, šminky, staré kalendáře a diáře, ubrousky, pak skříň se dvěma saky a svetrem na ramínkách, dvoje náhradní lodičky.

„Ráno jsem mluvila s Jarmilkou, tedy s vedoucí personalistkou, můžete si to samozřejmě hned odnést, jestli chcete.“ Stála u dveří s klíči v ruce.

Zavřel zásuvku s Renatinými šminkami a zrcátkem. „Jestli vám to nebude vadit, zastavil bych se pro to jindy.“

„Samozřejmě,“ souhlasila. „V tom není žádný problém.“

Renatina kancelář. Jako by se tu ještě vznášela její vůně. Neviditelná přítomnost.

„Promiňte, že se ptám.“ Hlas Heleny Böhmové ho vrátil zpátky do reality. Byli už zase na chodbě a ona zamykala dveře. „Vy jste o tom věděl? Vy jste věděl, že tam chce Renata zůstat?“

Bylo to tady. Mohla se ptát ze zvědavosti, ale mohla to být účelná otázka, protože s nimi také spolupracovala.

„Ne. Ani v nejmenším. Vůbec tomu nerozumím.“

„Ocitnout se tam úplně bez zázemí, prostředků, nechat tu všechno,“ kroutila nechápavě hlavou.

Měl pocit, že směřuje k tomu zjistit, jestli tam někoho mají nebo znají. „Nechala tu mě a děti. Vůbec mě nenapadlo, že to chce udělat. Nikoho tam nezná. Nedokážu si dost dobře představit, co tam bude dělat.“

„Emigranti jdou prý do utečeneckých táborů a pak je přerozdělují do dalších zemí. Třeba i do Austrálie.“

„Do Austrálie? Jak tohle víte?“

„Jeden můj známý,“ ztišila hlas. „Před třemi lety udělal něco podobného, teď žije v Sydney.“

Hučelo mu v hlavě. Renata v utečeneckém táboře. Renata na druhém konci světa. Ona, která si potrpěla na zázemí a luxus. Proč to udělala? Měla poměr se Zdeňkem Janečkem? V poslední době si opravdu nerozuměli. Přehlížel to, zajímal se víc o práci než o ni. A v její hlavě se možná rodil plán na útěk, ve kterém hrála hlavní roli spolu se Zdeňkem Janečkem.

Zase už pršelo.

S Helenou Böhmovou se domluvil, že pro Renatiny věci se zastaví pozítří. Při té příležitosti vyřídí i nějaké formality na personálním oddělení. A pak i tady bude Renata vyškrtnuta z evidence. Přestane být vším, čím dosud byla. Pro příště už nebude nic. Cizinka bez domovské země. Bez zázemí, prostředků. Bez možnosti beztrestného návratu. Sama sebe odsoudila. Stál za jejím rozhodnutím Zdeněk Janeček? Podváděla ho s ním? Cítil, jak se v něm prolíná vztek se zoufalstvím. Dozví se vůbec někdy, proč to udělala a co se s ní stalo?

5.

Simona odmítala chodit do školy. Ležela v posteli a nechtěla s ním mluvit. Složité období puberty se u ní začínalo naplno projevovat. A Renata, která by v tuhle dobu měla být tady, emigrovala. Vnímal, jak se v něm během těch pár následujících dnů střídají nálady. Od pocitu viny, přes smutek až po nenávist.

Nestál za Renatiným útěkem tak trochu on? Možná si jí v poslední době málo všímal, málo se jí věnoval, trávil s ní málo času. Vracely se mu staré vzpomínky na to, jak se seznámili, jak se narodily děti. Najednou to bylo pryč. Opustila ho a neměla ani tolik slušnosti, aby mu to otevřeně řekla. Utekla jako nezodpovědná holka. Když došel až sem, popadl ho obvykle vztek. Na ni. Proto, že to udělala.

Zašel do školy za Simoninou třídní učitelkou, aby jí objasnil situaci a to, proč nechává dceru do konce týdne doma. Byla to žena středního věku a od Renaty, která chodila na třídní schůzky, věděl, že je to zarytá komunistka. Vyslechla to se svraštělým čelem a svým pichlavým pohledem ho doslova propalovala. S tím, že Simona potřebuje čas, aby si na matčin odchod zvykla, sice souhlasila, ale zároveň mu dala jasně najevo, že není žádoucí, aby ve škole zameškala zbytečně moc hodin. Její opovržlivý pohled cítil ještě v zádech, když opouštěl školu.

Marek mu zatím tolik starostí nedělal. Chodil dál na přednášky, občas mu s něčím pomohl, ale na rozdíl od Simony, která pořád matku zmiňovala, o ní přestal mluvit. Jako by ji vyškrtl ze svého života a přestala pro něj existovat.

Chápal, že každý se s tím musí vyrovnat po svém.

Ve Škodaexportu si vyzvedl Renatiny věci a na personálním oddělení převzal doklad o ukončení jejího pracovního poměru. Usměvavá personalistka Jarmila Zemanová mu trpělivě vysvětlila všechny formality, které s tím souvisely.

Uvědomila si vůbec Renata, co svým činem způsobí? Kolik mu přidělá starostí? A nejen jemu. Vlastně všem, s nimiž měla co do činění.

V sobotu zajeli nejprve k jeho rodičům.

Zvláště pro jeho matku to byl obrovský šok. To, že jede Renata do Rakouska, věděli, ale že tam zůstane, to by je ani v nejmenším nenapadlo. Otec se ho pořád dokola vyptával, jak se to mohlo stát a jestli o ní má nějaké zprávy. Matka objímala popotahující Simonu a pořád opakovala, že je malá chudinka. Marek působil odtažitě. Popíjel kávu, jedl štrúdl a zdálo se, že jde celá ta situace mimo něj.

Na konci návštěvy mu otec nezapomněl připomenout, že to vůbec není dobré a že když už byl jednou u výslechu na estébé, může se mu stát, že se tam co nevidět ocitne zase. Ale to věděl i bez něho.

Renatini rodiče o dceřině útěku už věděli. Estébáci je kontaktovali stejně jako jeho. Hned druhý den. Překvapilo ho, že se s ním nespojili, nezajímalo je, jestli o tom ví a co si o tom myslí. Jenže Renatina matka byla vůči němu vždycky hodně rezervovaná. Trpěla na Marka a v Simoně viděla rozmazlenou nesamostatnou holku, která to stejně nikam nedotáhne. Renatin otec, obchodní zástupce ČSA, předpokládal, že teď se do zahraničí, tedy na Západ, už nepodívá. Bylo znát, že má na Renatu vztek, a během návštěvy to párkrát zopakoval. Oba se ho několikrát zeptali, jestli o tom útěku něco věděl a jestli to nakonec nebylo kvůli němu. Hlavně Renatina matka si ho příkře měřila, a kdyby s ním nebyl Marek a Simona, jistě by spustila, že si od začátku myslela, že s ním dcera žádné terno neudělá, a kdyby tenkrát bylo po jejím, mohla tady teď být.

Když měli tuhle návštěvu za sebou, uvědomil si, že se ulevilo vlastně všem.

V pondělí byl nemilosrdný a Simona musela jít i přes pláč a odpor do školy.

Marek se přidal na jeho stranu a řekl jí, že vyvádí, jako kdyby se hroutil svět, a že se přeci kvůli útěku mámy na všechno nevykašle. Nakonec se málem všichni pohádali.

Na dopoledne měl naplánovanou poradu. Měl by se zkoncentrovat a soustředit se na úkoly, které chtěl rozdělit mezi podřízené, ale myšlenky se mu pořád vracely k rannímu Simoninu výstupu. Vyhrožovala, že do školy stejně nepůjde, že ji nemůže donutit. Ale je schopná to doopravdy udělat? Příští rok vychází základní školu a pak by měla jít na oděvní průmyslovku, kam udělala přijímačky s odřenýma ušima. Už proto by neměla dělat hlouposti a zahazovat svou šanci. Měl by se jí teď možná víc věnovat. Celé to bude muset ještě nějak promyslet.

„Dobrýtro, pane inženýre,“ Alois Pěnkava na něj kývl z vrátnice. „Tak máme zase pondělí.“

„Dobrý den,“ odpověděl a pospíchal rychle dál, protože neměl nejmenší chuť dávat se s vrátným do řeči.

V pondělí obvykle zpovídal příchozí, kde a jak trávili víkend, a k dobru přidával to, co během soboty a neděle dělal on. Někdy se s ním taky zastavil, ale teď na něj neměl náladu.

Na chodbě potkal pár kolegů. Bylo v jejich pohledech něco zvláštního, najednou odtažitého, nebo se mu to jenom zdálo? To, že sem za ním přišla estébé, se určitě rychle rozneslo po celém podniku. A kdo se ocitl v jejich hledáčku, na toho bylo třeba dávat si pozor.

„Dobré ráno, soudruhu Tomane, volala sekretářka pana ředitele, že až přijdete, máte se u něj hned zastavit.“ Alena Kratochvílová, jeho sekretářka, působila trochu rozpačitě a nervózně, když mu to hlásila, jakmile vstoupil do dveří. Dnes byla v práci prvně po dovolené.

„Dobré ráno, Alenko,“ přinutil se k úsměvu.

Alena Kratochvílová byla krátce po střední ekonomické škole a tohle bylo její první zaměstnání. Nemohl si na ni stěžovat. Vystřídala jeho předchozí sekretářku paní Jarmilu Stachovou a velice rychle se do všeho zaučila.

„Jaká byla dovolená?“ zastavil se ve dveřích do své kanceláře.

„V podstatě nám celá propršela.“ Zatvářila se provinile, jako by za počasí mohla ona sama.

„Tak příště to snad bude lepší.“ Znovu se usmál, pak si odložil tašku na židli a došel ke svému psacímu stolu.

„Kávu budete chtít, až se vrátíte od soudruha ředitele?“ zeptala se nesměle.

„Tu si dám rád. Docela jste mi tu chyběla, protože mi kávu neměl kdo vařit.“ Spiklenecky na ni mrkl.

Drobátko zčervenala.

„Za půl hodiny máme poradu, tak snad nebudu u ředitele tak dlouho,“ zkontroloval diář, který ležel na stole.

„Nemám ji třeba radši posunout o hodinu?“ nabídla se.

„Snad to nebude třeba,“ pokrčil rameny a napadlo ho, co mu může Pokorný zase chtít. Nečeká tam na něj snad zase estébé s dalšími dotazy na Renatin útěk?

Hanička psala na stroji, a když vešel do kanceláře, drobně se na něj usmála: „Soudruh ředitel už na vás čeká.“

„Ahoj, Milane,“ zastavil se ve dveřích.

Milan Pokorný zaznamenával něco do diáře.

„Ahoj, Richarde, pojď dál a posaď se,“ pokynul na židli po své pravici, aniž zvedl hlavu.

Opravdu to znělo trochu komisně? Nebo už za vším vidí něco divného? Zavřel za sebou dveře a posadil se na nabízenou židli.

Pokorný ještě chvíli něco soustředěně zapisoval, než se na něj konečně podíval. „Dáš si něco?“

„Ne, snad to nebude na dlouho,“ pokusil se zažertovat.

„Richarde, víš, že jsme spolu vždycky jednali na rovinu. Já s tebou a ty se mnou. Když se mi něco nelíbilo, tak jsme si to vyříkali a bylo.“

„Stalo se něco? Udělal jsem něco špatně?“ Tohle nebyl rozhovor, kde mu vytkne špatně spočítaný rozpočet.

„Ne, neuděl jsi vůbec nic, nemám proti tobě sebemenší výhrady, ale…“

„… ale?“ visel mu na rtech.

„Nerad chodím kolem horké kaše a mám rád opravdu věci na rovinu.“ Pokorný si začal nervózně pohrávat s propiskou.

„Tak jen do toho, Milane,“ říkal si v duchu a najednou věděl, že všechno, co bude následovat, bude kvůli Renatě a jejímu útěku na Západ.

„Je to velmi nepříjemná věc, Richarde, ale jsem nucen tě odvolat z funkce náměstka pro výstavbu.“

Čekal všechno, ale s tímhle nepočítal.

„Byl za mnou předseda stranického výboru Látal. Kontaktovala ho estébé. Víš, jak jsem za tebe bojoval, abys tuhle funkci mohl dělat, když nejsi ve straně. Doteď na tebe nic neměli. Jsi vzorný pracovník, všechno plníš na víc než sto procent, máš nápady, výsledky, nemohli říct ani slovo. Až teď. Útěk tvojí ženy se jim hodil jako záminka. Na pozici náměstka jsi teď nespolehlivý, hrozí, že tě může Renata kontaktovat. Mají strach, že bys jim asi mohl vyzradit, jak tu stavíme dálnice, co já vím.“ Pokorný znechuceně mávl rukou. „Látal byl dost nekompromisní a já to tentokrát neustojím. Po pravdě, na tvoje místo Látal prosazuje Jindřicha Burdu. Znáš ho, naprostá nula, bez nápadů, bez ambicí, ale straník. Je mi z toho zle, Richarde, ale nedokážu s tím nic udělat.“

Všechno se začínalo sypat. Padat jako domeček z karet. Život, který byl ještě před pár dny úplně normální, se najednou propadal do hluboké propasti.

Cos to, Renato, udělala? Kvůli tobě a tvému sobeckému útěku jde všechno do háje. Takhle jsi to chtěla? Došlo ti vůbec, co tím útěkem způsobíš?

„Richarde? Vnímáš mě? Rozumíš tomu, co ti říkám?“

Slova Milana Pokorného ho vrátila zpátky do reality. Měl zřejmě pocit, že ho ta zpráva úplně ohromila.

Vzhlédl k němu: „Vnímám, Milane.“

„Nemůžu s tím opravdu nic dělat, věř mi.“

„Já vím.“ Měl pocit, že to za něj odříkává mechanicky někdo jiný. Cizím změněným hlasem. „Naprosto to chápu.“ Dal si záležet, aby v tom nezazněla ani špetka vzteku a lítosti.

„Snažil jsem se najít nějaké řešení. Bude nejlepší, když teď nebudeš moc na očích. Myslel jsem, že bys mohl vystřídat Burdu ve funkci vedoucího oddělení, ale Látal naznačil, že to vůbec nepřichází v úvahu. V Praze pro tebe nemám momentálně volné místo, ale napadlo mě…,“ zarazil se, jako by se ještě rozmýšlel, jestli mu to má nabídnout nebo ne.

„Co tě napadlo, Milane?“

„Je to jen pár kilometrů od Prahy. Stavba. Kačice. Je tam zařízení staveniště. Rychlostní silnice číslo šest se realizuje dál na Nové Strašecí. Tohle ti vlastně nemusím povídat, protože to víš. Měl bys tam klid, dělal si svoje a Látalovi se tím zavře pusa.“

„Mám dělat dozora?“ vzhlédl k Pokornému překvapeně.

Na téhle pozici začínal krátce po škole. Vlastně ho v posledních letech nenapadlo, že by se na tenhle post mohl ještě někdy vrátit.

„Ani dozora, ani přípraváře, vedoucího celé té stavby. Prostě budeš mít všechno na starost. Tobě to můžu s klidem svěřit, protože vím, že tomu rozumíš a nezklameš.“ Pokorný odložil propisku, s níž si dosud pohrával, a tázavě se na něj podíval. „Bereš?“

„Moc možností nemám,“ hlesl.

Možnosti. Pád z vrcholu do těch nejnižších pater. Rychlý sešup. Dneska ještě stojí na špici a zítra už bude dole mezi blátem a špínou.

„Pokusím se ti to co možná nejvíc usnadnit a samozřejmě kdykoliv budeš něco potřebovat, máš u mě dveře otevřené.“

„Díky, Milane,“ vynutil úsměv. „Kdy tam mám nastoupit?“

„Od prvního příštího měsíce.“ Milanův hlas zazněl trochu nervózně. „Jsem rád, že jsme se dohodli. Zařídím, aby na personálním oddělení připravili všechny potřebné papíry spojené se změnou tvého pracovního zařazení, a taky budeš mít k dispozici služební auto.“

„Jak velkorysé, Milane,“ řekl si v duchu. Stačí se zvednout z dosavadní židle a posadit se na jinou. O všechno ostatní bude postaráno. Dokonce služební auto k dispozici. Kačice. Jak je to vlastně daleko? Necelých padesát kilometrů? Ráno padesát tam a večer padesát zpátky. Sto kilometrů denně. Jak dlouho se to dá vydržet, takhle pendlovat? Do toho zádrhele na stavbě, starosti se Simonou a Markem.

Víš vůbec, Renato, co jsi udělala? Jak se všechno kvůli tobě zkomplikovalo a dál se komplikuje? Cítil, jak ho k ní naplňuje vztek.

„Příští pondělí musím na tvé místo uvést Burdu a během týdne bys mu to měl všechno předat. Je to svinstvo, já vím, ale opravdu s tím nedokážu nic udělat.“ V Milanově hlase zazněla rezignace.

„Ty za to přece nemůžeš,“ řekl a vstal. „To je asi všechno, že, Milane? Svolal jsem dnes poradu, tak jim to alespoň hned zatepla oznámím, než to roznese nějaká chodbová šeptanda, víš, jak to chodí.“

„Vím a drž se.“

Později mu události toho dne připadaly skoro neskutečné. Jako by se nestaly jemu samotnému, ale docela někomu jinému a on se stal jenom pozorovatelem a nezúčastněným divákem.

Tváře jeho spolupracovníků odrážely překvapení, zklamání i škodolibost, když jim oznamoval, že na místě náměstka pro výstavbu končí a proč, a od prvního přechází na jeho místo Jindřich Burda. Alena Kratochvílová měla slzy na krajíčku, a když pak ostatní odešli, svěřila se mu, že Burda jí je krajně nesympatický a že se radši poohlédne po jiném místě, protože s ním pracovat nebude.

Domů se mu nechtělo, i když věděl, že celá domácnost a starost o ni teď přešla na něj. Jak to bude dělat, až bude denně jezdit mezi Prahou a Kačicemi? Jak dohlédne na Simonu, aby nezanedbávala školu? Teď, když je Renata pryč, ho mnohem víc potřebuje. O Marka takový strach neměl. Je už dospělý, leccos pochopil a pochopí. Ale Simona?

Loudal se ulicemi. Všímal si domů, které dříve nechával bez povšimnutí. Zastavil se v lahůdkách a pak v řeznictví. Nákupy vždycky obstarávala Renata. Vztek vůči ní stoupal. Copak jí nedošlo, co tím útěkem způsobí? Copak vůbec nic nedomyslela?

Najednou si vůbec nedokázal představit, jak to všechno celé bude dál, když se i každodenní běžný život začínal jevit jako velký problém.

SIMONA

Podzim 1984

1.

„Tomanová! Vnímáš mě? Tomanová!“

Hlas Věry Koláčkové a trhnutí ramenem ji vrátily do reality.

„Mluvím s tebou, Tomanová.“ Koláčková si stoupla tak, aby se na ni musela podívat. „Tak se laskavě postav.“

Pomalu vstala. Třídou to zašumělo a všechny pohledy se obrátily na ni.

„Vyvolala jsem tě. Dokážeš odpovědět na moji otázku?“ Pohled Koláčkové ji doslova propaloval.

O čem se to učili? O čem to učitelka mluvila? Přistihla se, že si nedokáže vzpomenout. Myšlenkami byla jinde. U mámy.

„Samozřejmě že zase nevíš. Po hodině se zastav u mě v kabinetu.“ Koláčková mávla rukou, aby si sedla.

„Ty fakt nevíš, na co se tě ptala?“ naklonila se k ní Jana, s níž seděla.

Zavrtěla hlavou a schoulila se do sebe.

„Zbytečně ji dráždíš,“ zašeptala Jana.

„Adamová, chceš nám to říct ty?“ Koláčková stála zpátky u jejich lavice.

„Já… soudružko učitelko…,“ zakoktala.

„Tak buď laskavě zticha a neruš výklad.“ Koláčková se vrátila k tabuli.

Jana Adamová protáhla obličej a pak si začala dělat poznámky do sešitu podle textu, který psala Koláčková na tabuli.

Simoně se zdála hodina nekonečná. Škola ji nebavila. Ale musela do ní chodit. Ještě nedávno to bylo jinak. Nedávno, když tu ještě byla máma. Když si na ni vzpomněla, všechno se v ní svíralo a slzy měla na krajíčku. Teď byla máma pryč. Slíbila jí přece, že jí přiveze džíny a svetry a že jí bude povídat, jaké to na Západě je. Proč to udělala? Nechala ji tady. Nedává o sobě vědět. Nestalo se jí tam přece jenom něco? Táta říká, že ne. Že prostě emigrovala a nemůže jim dát o sobě zprávu. Že to bylo její rozhodnutí a oni s tím nic nenadělají. Marek si myslí, že se na ně máma vykašlala, že jim tím útěkem způsobila plno problémů a že tátovo odvolání z funkce náměstka je jenom začátek. Nerozuměla tomu. Máma přece nikdy o tom, že by na Západě chtěla zůstat, nemluvila. Než odjela, několikrát spolu mluvily a ani slovem jí nenaznačila, že to chce udělat. Věřila jí. Copak podvedla i ji? Proč? Proč tam lidé utíkají? Zatímco Marek mluvil o mámině zradě, ona její odchod cítila jako bolestnou ztrátu. Najednou po ní zůstalo prázdné místo, které nešlo ničím zaplnit. Zvuk zvonku ukončil hodinu a utrpení zároveň.

Koláčková sbírala z katedry učebnici a pouzdro na brýle.

„Tomanová, nezapomeň přijít ke mně do kabinetu!“ připomenula jí ostře, když na rozloučenou všichni vstali.

Krátce zaklepala, a když se ozvalo „dále“, vešla.

Vzduchem se vznášela vůně vyčpělé kávy a laciné kolínské. Koláčková seděla u psacího stolu, a když vešla, sundala si brýle na čtení.

„Pojď dál,“ pobídla ji, když zůstala stát nehybně u dveří.

Postoupila blíž.

Třídní učitelku vlastně nikdy moc ráda neměla. Učila je češtinu a dějepis. Byla zbytečně moc přísná, a nechávala si od nich určitý odstup. Říkalo se o ní, že je uvědomělá komunistka.

„Tvůj prospěch se v poslední době hodně zhoršil,“ začala a přeměřila si ji pichlavým pohledem.

Tou poslední dobou myslela dobu, kdy máma emigrovala?

„V hodinách nedáváš pozor. Když tě vyvolám, nevíš, na co se tě ptám, o čem je výklad. Hodně jsi polevila nejen v češtině, ale i v ostatních předmětech. Kolega Havránek si mi na tebe taky stěžoval, a říkal, že v matematice to máš na hraně. Hlásila ses na oděvní průmyslovku. A obě víme, že to bylo taktak, že ses tam dostala s odřenýma ušima. Je to svým způsobem výběrová škola a může se stát, že se objeví někdo lepší, než jsi ty, a budeš si muset hledat něco jiného.“

Ta slova mrazila. Chtěla jí vyhrožovat? Zastrašovat ji? Když se nebude dobře učit, nevezmou ji na oděvní průmyslovku? Přece už tam byla přijata. Sice opravdu s odřenýma ušima, ale byla. Jak to mohla Koláčková vědět? Myslela si přece, že výsledky jsou jen záležitostí mezi školou a uchazečem. Tak proč se o tom dozvěděla i Koláčková? Z pozice třídní učitelky?

„Podívej, chápu, co se ti stalo. Tvoje matka tam zůstala. Opustila tě v době, kdy ji nejvíc potřebuješ. Ale tady jde život dál. Víš moc dobře, jak se tady díváme na takové, jako je tvoje matka.“

Chtěla vykřiknout, aby se o mámu neotírala a nebrala si ji do huby, ale Koláčková byla k nezastavení.

„Tady musíme pracovat a snažit se, abychom nedali přisluhovačům Západu šanci. Měla by ses vzpamatovat a jít do sebe. Líp se učit, protože s výsledky, které máš, spěješ leda tak k propadnutí. Nejlépe bude, když si do školy zavolám tvého otce a promluvím si s ním. Takhle to dál nejde. A teď můžeš jít.“ Koláčková si znovu nasadila brýle a vzala do ruky sešit, který ležel na stole. Už jí nevěnovala sebemenší pozornost. Jako by rázem přestala existovat.

Bez pozdravu se vypotácela na chodbu.

Bolelo to. Všechna ta slova, která se řinula z úst třídní učitelky jako lavina. Která zraňovala a dotýkala se těch nejcitlivějších míst. Zase měla slzy na krajíčku. Táta bude muset jít do školy. Má teď tak málo času. Marek říká, že by mu teď neměli přidělávat starosti. Copak za to může?

Na druhém konci chodby zahlédla Alenu Zavadilovou. Bavila se s Jirkou Pánkem z vedlejší třídy. Usmívala se na něj a on jí něco vysvětloval. Jirka byl idol všech holek z jejich třídy. Taky si na něj myslela. Ale on se na ni sotva podíval. A teď ho přistihla s Alenou. Cítila, že se jí do očí tlačí slzy. Zase jí bylo do pláče.

2.

Z reproduktorů se linula píseň Poupata. Pořád dokola. Hlas Michala Davida rezonoval tělocvičnou. Stejně jako hlas tělocvikářky Alice Benešové: „No tak, děvčata, propněte pořádně ty ruce, ty úklony něžněji, narovnejte se.“

Nacvičovat na spartakiádu byla svým způsobem prestiž. Když s tím Benešová přišla a pustila jim skladbu, probudila v nich nadšení. Kromě dvou spolužaček se z jejich třídy přihlásily všechny holky a ze sousedního áčka jich bylo devět. Celkem jich z jejich školy za starší žákyně nacvičovalo jednadvacet.

„Počkejte, až budeme mít na jaře secvičnou a pak až půjdeme na Strahov. To bude teprve něco.“ Benešová byla v sedmém nebi a dala si za cíl, že je na strahovský stadion přivede perfektně při- pravené.

Když začaly nacvičovat, pokaždé se na to těšila. Zpočátku měla sice trochu problémy z koncentrací, dávalo jí zabrat zapamatovat si prvky sestavy, ale jak to opakovaly pořád dokola, tak si to tak zvaně sedlo. Nacvičovat chodila i její spolužačka a kamarádka Jana Adamová, se kterou seděla v lavici. Vždycky tak nějak držely spolu.

Strahov, to bude něco. Doopravdy se těšily. Budou prý mít červenobílé trikoty a čelenky. Ty dostanou až na jaře. Kdo se dostane na Strahov, ten je nejlepší. Benešová v nich dokázala probudit soutěživého a ctižádostivého ducha.

„Tomanová, Simono, dávej pozor na ten rytmus. Už podruhé jsi mimo.“ Tělocvikářčin hlas ji vytrhl z myšlenek.

Dneska nebyla ve formě. Nedokázala se soustředit. Stále dokola se opakující skladba jí najednou začala lézt na nervy. Ulevilo se jí, když Benešová konečně vypnula magnetofon a radostně jim oznámila, že to dneska bylo fajn a těší se na ně zase příště.

„Co je s tebou, Símo?“ zeptala se Jana, když vešly do šatny. „Dvakrát jsi do mě málem vrazila.“

„Promiň, dostala jsem to a trochu mě bolí hlava,“ otočila se na ni.

Převlékaly se a jí najednou vadily i hlasy spolužaček, které se smály, hodnotily dnešní hodinu a byly dobře naladěné.

„Myslíš, že nám vyjde ten Strahov, Símo?“ Jana si rozčesávala vlasy a propocené tričko a tepláky nacpala do igelitové tašky.

Pokrčila rameny: „Nevím. Snad jo.“

„Copak ty bys tam nechtěla?“ V Janiných očích viděla úžas.

„Ale jo, chtěla.“

„Budou tam i starší žáci, dorostenci, vojáci, taky svazarmovci, plno kluků.“ Jana se rozzářila.

„Hm,“ hlesla a hodila si tašku přes rameno. „Musím domů tátovi trochu pomoct s večeří“.

„Počkej, už jdu taky.“ Jana rychle uklidila hřeben.

Ostatní děvčata se rovněž začala pomalu rozcházet.

„Tak, holky, zase příště. Mějte se.“ Benešová doslova zářila.

„Ta tím úplně žije,“ pootočila se po ní Jana, když vyšly ze dveří na chodbu. „Připomíná mi moji tetu Karlu. Ta bude cvičit za ženy a kdykoliv k nám přijde na návštěvu, tak pořád vykládá o tom, jak jsou daleko, jaká je jejich cvičitelka skvělá ženská a jak se už těší na stadion. Bude tam už podruhé.“

Venku foukal studený vítr a ocelově šedé nebe slibovalo déšť.

„Máš nějaké zprávy o mámě?“ Janin hlas zněl nejistě.

Zakroutila hlavou.

„Já si vůbec neumím představit, jak bych to nesla, kdyby mi tam máma zůstala.“ Janin bezelstný hlas v ní probouzel lítost.

„Než tam jela, slíbila mi, že mi přiveze nějaké svetry, džíny a pak mi bude povídat,“ hlas se jí zlomil.

„Anička Friedrichová má tátu v pézetce, a tak můžou do Tuzexu. Minulý týden přišla v nových džínách. Takové bych taky chtěla.“ Jana se najednou zarazila. „Promiň.“

Přes slzy viděla najednou rozmazaně.

„Símo. No tak, Símo, nebul.“ Jana jí ochranitelsky ovinula ruku kolem ramen. „Všechno dobře dopadne, uvidíš. Třeba se máma nakonec vrátí.“

„Mám strach, jestli se jí tam něco nestalo. Táta i Marek říkají, že ne. Že se na nás prostě vykašlala.“ Hlas jí přeskakoval vzly- kotem.

„Fakt nevím, co bych dělala já.“ Jana se odtáhla. „Přijít o mámu. Vůbec si to neumím představit.“

Nikdo neví, jaké to je, napadlo ji. Máma, která pro ni představovala největší jistotu na světě, je najednou pryč. Nechala ji tady. Ty sliby, které jí dala, vyznívaly naprázdno. Proč jí to udělala? Nový příval slzí nešel zastavit.

„Vezmi si můj kapesník.“ Janina ruka s plátěným kapesníkem představovala záchranu.

„Díky,“ škytala. Připadala si nejopuštěnější na světě.

Z kuchyně bylo slyšet rádio.

Potichu odemkla dveře a stejně tak potichu je za sebou zavřela. Zula si boty a zamířila do koupelny. Chvíli se na sebe dívala do zrcadla, pak za sebou zavřela dveře a otočila klíčem. Slzy se jí valily z očí jako nezadržitelné vodopády. Tohle nezvládne. Nedokáže to. Sedla si na vanu a svět kolem ní přestal existovat. Byl jenom smutek a pocit opuštěnosti.

„Simono?“ Tátův hlas zněl starostlivě. Klika u dveří se hýbala nahoru a dolů. „Simono, vím, že tam jsi, v předsíni máš tašku. Otevři!“

Natáhla ruku a otočila klíčem.

„Simono!“ Táta vypadal vyděšeně. „Co se ti stalo?“

Napadlo ji, že na ni musí být hrozný pohled. Oči i tvář červené od pláče.

„Nic,“ hlesla.

„Tak proč pláčeš? Někdo ti něco udělal? Něco ve škole?“

„Nic… tati,“ zlomil se jí hlas.

Bez dalších slov k ní přistoupil a objal ji.

Teplo a bezpečí jeho náruče. Ovinula mu ruce kolem těla a přitiskla se k němu. „Tati!“

K večeři měli vaječnou omeletu.

Marek si k ní ukrojil velký kus chleba a ke stolu si přinesl učebnici anatomie.

„Měl by ses v klidu najíst,“ napomenul ho táta.

Polykala malé kousky. Vlastně ani neměla hlad.

„Ještě že už je zítra pátek.“ Tátův hlas zazněl optimisticky. „V sobotu se alespoň pořádně vyspíme.“

Všimla si, že je unavený. Jezdil teď denně někam za Prahu. Kačice. Tak se ta díra jmenuje. Vstával hodně brzy. Když se probouzela, byl už pryč. Na jeho místě seděl někdo jiný. Moc jim o tom neřekl, jen že byl odvolán z funkce a teď bude dělat na stavbě. Kvůli mámě.

„V sobotu jedu na chatu k Tomovi. Říkal jsem ti přece, že jeho rodiče mají chatu na Sázavě.“ Marek zvedl hlavu od knížky.

„Ti se mají.“

„Jenom na sobotu. V neděli dopoledne se vrátím.“ Marek dojedl omeletu a drobky z chleba smetl do prázdného talíře.

„To je v pořádku. Se Símou zatím trochu uklidíme byt.“ Všimla si, jak na ni táta spiklenecky mrkl.

Měla by mu teď mnohem víc pomáhat než dřív. Převzít některé věci, které dělala máma. Přece jí ale bylo teprve čtrnáct. Chtěla by si číst, prohlížet časopis nebo se podívat na televizi. Proč musela dělat věci, které příslušely dospělé ženě?

„Jestli proti tomu nic nemáte, jdu se učit. Pozítří mám zkoušku a nerad bych rupnul.“ Marek vstal a mezi stránky učebnice vložil prst.

„Volala tvoje třídní.“ Tátův pohled byl najednou vážný.

Koláčková tedy dodržela slovo. Stěžovala si na ni.

„Máš prý problémy s prospěchem. V hodinách jsi nesoustředěná, nebaví tě to a v matice jsi na propadnutí.“ Táta sbíral prázdné talíře a dával je na sebe. „Simonko, co nevidět budeš končit. Byla by škoda, kdyby sis to pokazila. Já vím, že je to teď těžké. Vím, co cítíš a prožíváš.“

Jak to může vědět? Nemůže vědět vůbec nic. Prudce vstala, až málem převrátila židli.

„Koláčková si na mě zasedla,“ odsekla.

„Simono. Oba víme, že to tak není. Tohle všechno je kvůli mámě. Trápí tě to, proto jsi nesoustředěná. Ale máma je pryč a ty bys neměla všechno házet za hlavu.“

„Mluvíš úplně stejně jako Koláčková,“ utrhla se.

„Chtěla, abych přišel do školy, ale řekl jsem jí, že můžu jen takhle po telefonu, protože dojíždím za Prahu a vracím se až večer. Simono, měla by ses zlepšit. Začít se zase učit. Jestli s něčím potřebuješ pomoct…“

„Ne, nepotřebuji!“ štěkla. Musela pryč. Do svého pokoje. Tátův pohled v zádech už nevnímala. Natáhla se na postel a zabořila tvář do polštáře. Pláč přišel okamžitě. Otřásal jejím tělem a naplňoval ji hořkostí a smutkem.

3.

Nechtělo se jí vstávat. Byla přece sobota. Slyšela, že v kuchyni hraje potichu rádio. Pak Marka, jak se loučí s otcem. Jede přece na chatu ke svému kamarádovi. A ona musí vstát a pak pomoct tátovi s úklidem bytu a vařením. Zabořila tvář do polštáře. Nechce! Cítila, jak jí do očí vstoupily slzy. Zase už pláče. Ten strašný pocit opuštěnosti nedokáže zvládnout.

„Marek už je pryč?“ zeptala se, když se posadila ke stolu a napila se čaje. Věděla, že je, protože slyšela, když odcházel, ale přesto se zeptala.

„Ano.“ Otec se na ni otočil a drobně se usmál. „Zítra, až se vrátí, bychom mohli zajet k babičce a dědovi. Co ty na to?“

Pokrčila rameny. Myslel tím samozřejmě svoje rodiče.

„Skočím do sámošky na nákup, včera jsem to už nestihnul. Upečeme si to kuře, co říkáš? Dáme si k němu brambory.“ Otevřel špajz a pohledem zkontroloval poloprázdné fochy.

Co se má koupit, byla dřív Renatina starost.

Bylo jí to jedno. Žvýkala rohlík s máslem, na který vlastně neměla chuť.

V rádiu hlásili, jaké bude o víkendu počasí.

Vchodové dveře klaply.

V bytě zůstala najednou sama. Ještě docela nedávno si přála, aby to právě takhle bylo, aby měla celý byt jen sama pro sebe. Vždycky tu vlastně někdo byl. A teď se to splnilo. Sama. Proč ji to ale najednou děsí a naplňuje zvláštním pocitem ztráty a osamělosti?

Nedojedený rohlík odložila na talířek. Studený čaj jí přestal chutnat. V očích už zase cítila slzy. Proč to máma udělala? Copak jí nedošlo, jak jí bude, když ji tady nechá? Nestalo se jí tam přece jenom něco? Dozvěděla by se to vůbec?

Na psacím stole měla položené tři časopisy „Žena a móda“. V jednom našla docela hezkou modrou halenku, ke které byl i střih. Kdyby si koupila látku, mohla by si ji ušít. Anebo střih ještě vylepšit a místo dlouhých rukávů ji navrhnout s tříčtvrtečními nebo krátkými. Pokusila se to v rychlosti načrtnout. Pak tužku odložila a do očí jí zase vstoupily slzy.

Na tohle teď nebyl čas. Musela jít uklízet. Táta přijde každou chvíli a pak mu bude muset pomáhat i s vařením.

Do ložnice rodičů chodila málo.

Na mámě někdy vyžadonila půjčení svetru, který vytáhla ze skříně a podala jí ho se slovy, že jí stejně bude ještě velký a že má těch svých dost.

Tu skříň teď otevřela. Šaty, sukně, kalhoty a halenky na ramínkách. Svetry srovnané v policích. Spodní prádlo. Mámina vůně.

Natáhla ruku a lehce po tom všem přejížděla dlaní. Jaké to je odejít a všechno tady nechat? Všechny svoje věci. Dokázala by to taky?

„Mami,“ zajíkla se a zabořila hlavu do šatů.

Jak to mohla udělat? Copak nemyslela na to, jak jí bude? Jí, tátovi a Markovi? A hlavně proč?

Na dně skříně byly položené dvě kabelky. Černá a červená. Ta se jí vždycky líbila. Natáhla po ní ruku a vyndala ji ven. Zkoušela si ji přehodit přes rameno a pak přes předloktí. Jednou by takovou chtěla. Nutkání otevřít ji bylo tak silné, že zatáhla za zip. Neměla by to dělat, to ji napadlo téměř okamžitě. Zrcátko, kapesník, rtěnka, účet za nákup. Nic podstatného. Už se chystala zip znovu zatáhnout, když si všimla bílé přehnuté obálky zastrčené v postranní kapsičce. Opatrně ji vzala a rozložila. Bylo na ní napsané matčino jméno a název referátu, kde pracovala. Obálka byla rozříznutá. Uvnitř byl složený papírek. Zvědavosti nešlo odolat.

„Renatko, už se na tebe moc těším. Jestli ti to vyjde dřív, budu moc rád. A ještě radši budu, až tohle skončí a budeme už pořád spolu. Líbá Zdeněk.“

Cizí, neznámé písmo. Tři věty, které během okamžiku zničily celý její dosavadní svět.

Četla to znovu a znovu. Pořád dokola.

Klapnutí vchodových dveří a tátův hlas: „Símo, pojď prosím tě ode mě vzít tašku.“

Třesoucí se rukou strčila lísteček zpátky do obálky a tu do kapsičky u kabelky. Zatáhla zip a vrátila ji do skříně.

„Símo, kde jsi?“ Tátův hlas zněl naléhavě.

Něco uvnitř ní se otřásalo zoufalstvím. Zdeněk?! Jaký Zdeněk?

„Promiň, tati,“ špitla, když došla do předsíně.

„Simonko, není ti nic?“

„Proč?“

Nespouštěl z ní oči. „Jsi úplně bílá.“

Všimla si, že za vchodovými dveřmi stojí basa limonád a že táta pořád ještě drží nákupní tašku, kvůli které ji volal.

„Ukaž, vezmu to,“ natáhla po tašce ruku.

„Opravdu ti nic není?“

„Ne,“ zakroutila hlavou a tašku si od něj vzala.

Táta o tom určitě nic neví, napadlo ji, když ukládala nákup. Zdeněk. Líbá Zdeněk. Už se na tebe moc těším… až tohle skončí a budeme už pořád spolu. Věci, které si píšou blízcí lidé… milenci. Šlehlo to jako rána bičem. Náhlé poznání, které bolelo, které přinášelo pochybnosti, nejistotu, zmatek. Copak máma utekla s ním? To by přece neudělala. Ona a táta, její rodiče. Měli se přece rádi. Alespoň si to myslela. Ale co když to tak nebylo. Co když to bylo úplně jinak. Něco takového si odmítala připustit.

Táta porcoval kuře. Povídal jí o sousedce, se kterou se potkal v samoobsluze. Vybavila si tu zvědavou protivnou babu Kopeckou, o které se říkalo, že co neví, to nepoví. Pak připomněl nějaký starý recept, který se naučil od babičky. Měl dobrou náladu nebo se tak alespoň tvářil.

Odpovídala mu, nutila se do normálního tónu, snažila se mu pomáhat. Oškrábala brambory a nakrájela zeleninu na polévku. Mechanické věci, které dělala jako robot. Pak se nabídla, že utře prach a vyluxuje. Potřebovala se zaměstnat. Soustředit se na práci. Ale stejně to dost dobře nešlo. Myšlenky se jí pořád vracely k lístečku s tím podivným vzkazem.

… až tohle skončí a budeme už pořád spolu. Co to mělo znamenat? Spolu? Neutekla nakonec máma opravdu s ním? Kdo byl Zdeněk? Na obálce bylo její jméno a název referátu. Musel to být tedy někdo z práce, ze Škodaexportu. Snažila se vybavit si, jestli někdy máma přišla pozdě. V poslední době vlastně párkrát ano. Vymluvila se na vyřizování a zástup za kolegyni. Pak byla taky asi dvakrát na služební cestě na dva dny.

Jak bylo možné, že si tenkrát nevšimla, že se něco děje? Ani ona, ani táta, ani Marek. Žili přece jako docela normální rodina. Podezření začínalo nabírat obrysů. Máma, která podvádí tátu s nějakým Zdeňkem. Máma, která se s ním schází po práci, jezdí s ním na služební cesty. Máma, která s ním jela na zájezd do Rakouska. Máma, která tam s ním zůstala. Máma, která se na ně vykašlala. Bolelo to.

Začala popotahovat a do očí jí vstoupily slzy. Jestli to bylo takhle, máma je zradila. Nechala ji tady. Slíbila jí přece džíny, svetry. To teď ale nebylo důležité. Vypnula vysavač a stoupla si k oknu v obýváku. Měla by to tátovi a Markovi říct? Dát jim ten lísteček přečíst? Věděla, že to neudělá. Z očí jí stékaly slzy. Měla pocit, že během okamžiku zestárla o celé roky. Vždycky se těšila, až bude dospělá. Ale jestli je svět dospělých takhle podlý, nevyzpytatelný a nečitelný, pak jí už teď začíná nahánět strach.

„Už to nech, Simonko. Zase to s tím úklidem nepřeháněj.“ Tátův hlas přerušil proud jejích myšlenek.

Vytřela koupelnu a předsíň.

„Zrovna jsem skončila,“ nuceně se usmála.

„Já ještě zapnu pračku a myslím, že pro dnešek toho máme oba ažaž.“

„Jestli chceš, udělám to sama,“ nabídla se.

Zakroutil hlavou a pak do pračky začal nandávat špinavé prádlo z koše.

Nikdy předtím to nedělal. Všechno tohle měla na starost máma. Někdy jí přitom pomáhala, ale to nebývalo moc často. Táta chvíli manipuloval s kolečkem programátoru, jak nastavoval příslušný prací program a teplotu. Tápal, ale nakonec stiskl tlačítko start a do pračky začala natékat voda.

Zdálo se jí, že si ulehčeně oddechl.

„Tati, jaké je to tam, v Kačicích, na stavbě? Nikdy o tom moc nemluvíš.“ Utírala si ruce do ručníku a sledovala ho zkoumavým pohledem.

Pokrčil rameny a nepřítomně se pousmál: „Stavba. Asi si dovedeš představit, jak to tam vypadá. Bláto, bagry, náklaďáky, dělníci. Každý den se řeší něco jiného. Když jsem skončil školu, tak jsem taky dělal na stavbě. Myslel jsem si, že se tam už nikdy takhle nevrátím.“ Znovu se mu na rtech objevil nepřítomný úsměv. „Ale víš, jak to je. Nikdy neříkej nikdy.“

Vešla za ním do obýváku. „Zkouším si to představit. A ty Kačice, jaké jsou? Asi pěkná díra, co?“

Pokrčil rameny: „Pro tebe a pro mě díra, ale pro tamní lidi domov. Moc velké nadšení z toho, že jim rychlostní silnice povede kilometr od baráků, nemají. Ale nakonec budou rádi, až budou jezdit pohodlněji do Prahy.“ Odhrnul záclonu a podíval se ven.

Zdál se jí unavený.

… a budeme už pořád spolu. Jak by mu to máma mohla udělat? Jak by ho mohla opustit s nějakým Zdeňkem. V očích už zase cítila slzy.

Nikdy si vlastně neuměla představit, jaké to je, když se například rodiče rozvedou. Její spolužačce Veronice Kubátové se to stalo. Nebo když jeden z rodičů zemře jako Martinovi Oulickému maminka. Smrt znamená definitivum a nedá se na tom nic změnit. Jen to přijmout a smířit se s tím. Rozvod dává pořád naději na oba rodiče. Veronika žije s matkou, ale otce často navštěvuje, má prý novou paní, jak se jim svěřila. Úplně něco jiného je, když jeden z rodičů beze slov, bez rozloučení, bez jakéhokoliv vysvětlení emigruje do ciziny. Žije tam někde na druhé straně, bez možnosti návratu, nechá tady svoji rodinu a je mu úplně jedno, co s nimi bude dál. Bylo to mámě taky úplně jedno, když se to rozhodla udělat?

MAREK

Zima 1984

1.

Kola vlaku monotónně cvakala o pražce. Za okénkem ubíhala krajina a klikatila se Sázava. Měli za sebou Jílové. Do Ratajů to byl ještě pořádný kus cesty. Motorák táhle zahoukal.

„Marku.“ Lehký dotek na ruce ho přiměl vrátit se pohledem ke Kláře.

Table of Contents

RICHARD

1.

2.

3.

4.

5.

SIMONA

1.

2.

3.

MAREK

1.