Eva-Maria Bast

ZUCKERJAHRE – DIE FRAUEN DER BACKMANUFAKTUR

Copyright © 2023 by Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch; „Aufbau Taschenbuch“ is a trademark of Aufbau Verlage GmbH & Co. KG)

www.aufbau-verlage.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © www.buerosued.de, München

Jacket Motiven © akg-images, © Joanna Czogala/Arcangel

Translation © 2024 by Pavla Lutovská

ISBN 978-80-249-5427-1

Obsah

- Část 1

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- 22. kapitola

- Část 2

- 23. kapitola

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- 30. kapitola

- 31. kapitola

- 32. kapitola

- 33. kapitola

- 34. kapitola

- 35. kapitola

- 36. kapitola

- 37. kapitola

- 38. kapitola

- Část 3

- 39. kapitola

- 40. kapitola

- 41. kapitola

- 42. kapitola

- 43. kapitola

- 44. kapitola

- 45. kapitola

- 46. kapitola

- 47. kapitola

- 48. kapitola

- 49. kapitola

- 50. kapitola

- 51. kapitola

- 52. kapitola

- 53. kapitola

- 54. kapitola

- 55. kapitola

- Epilog

- Stopy reality

- Poděkování a doslov

Část 1

1914

1. kapitola

– Bielefeld, květen 1914 –

Lotte Fischerová křečovitě zatínala prsty na rukou a nervózně vyhlížela z okna. Na její vkus ubíhala krajina venku příliš rychle! Byla naprosto a zcela nepřipravená na to, co ji čeká v Bielefeldu. Pomyšlení na nadcházející návštěvu ji děsilo. Drobná mladá brunetka se zářivýma modrýma očima byla od přírody plachá, což se vždycky ještě vystupňovalo, když se nacházela v cizím, neznámém prostředí a musela se bavit s lidmi, které dobře neznala. Její budoucí tchán s tchyní nejenže ještě nic netušili o jejich zasnoubení, ale navíc byli strašlivě bohatí a společensky důležití, takže ze setkání s nimi byla téměř na pokraji nervového zhroucení.

„Jestli budeš ty prsty stále takhle svírat a rozevírat, jednou se ti vážně zlomí, a to by byla vyloženě škoda,“ prohodil Julius, který seděl v kupé naproti ní a sledoval ji s láskyplným úšklebkem. „Beztak by bylo mnohem chytřejší, kdyby sis svůj zásnubní prstýnek sundala, dokud jim to neřekneme.“

„Ach ano, ovšem, dobře žes mi to připomněl,“ vyhrkla Lotte. Vyndala z kabelky krabičku na šperk, spěšně si stáhla prstýnek z prstu, uložila ho na lůžko z tmavomodrého sametu a pečlivě ukryla krabičku zpátky do tašky. Byl to hrozný pocit. Ačkoli nosila prstýnek sotva týden, už si na něj stačila neuvěřitelně zvyknout. Bez něj měla prsteníček podivně prázdný a při pohledu na ruku měla pocit, jako by spolu s prstenem odložila veškeré bezpečí.

A ačkoli souhlasila, že je Juliův návrh rozumný, přesto měla pocit, jako by ji chtěl před rodiči někam schovat. Což byl sice naprostý nesmysl, jak sama velmi dobře věděla, protože potom by ji přece nevzal s sebou do Bielefeldu, aby ji seznámil s rodiči. Julius Meister se nevracel do svého rodného města jen tak pro nic za nic. Před několika dny složil závěrečné zkoušky a jeho otec, celosvětově uznávaný podnikatel a továrník doktor Carl Meister, který za celoživotní úspěch vděčil objevu kypřicího prášku, chtěl uspořádat synovi velikou oslavu. Tam se nesejde jenom celá rodina, ne, přijde i starosta města s celou radou, stejně jako tři sta padesát dalších hostů a spolupracovníků závodů Meister-Werke. A Juliův nejlepší kamarád Richard.

Potom nastoupí Julius do rodinné firmy – což znamenalo, že se natrvalo přestěhuje z Berlína do Bielefeldu. A Lotte s ním. Takže necestovala na jen tak ledajaké místo, ale do města, kde by měla prožít zbytek života.

„Nekoukej tak,“ snažil se ji snoubenec povzbudit. „Ujišťuju tě, že rodiče jsou přinejmenším tak milí jako já.“

„Ale před tebou jsem se taky ze začátku hodně ostýchala,“ namítla.

„No jo, nebyla jsi zrovna výřečná,“ zasmál se při té vzpomínce pobaveně. „Dlouho jsem si myslel, že mě nemůžeš vystát, což mě hrozně trápilo, protože jsem se do tebe na první pohled zamiloval.“

„A protože se mnou to bylo stejné, byla jsem ještě nejistější než normálně,“ dodala zasmušile. „To je prostě můj problém. Čím nejistěji se cítím, tím odtažitěji a nevlídněji působím. Co když si o mně tvoje rodina pomyslí, že jsem příšerná?“

„To se nestane,“ ujistil ji. „Kromě toho jsem teď přece s tebou já. Napřed tě seznámím s oběma sestrami. Jsou tak hrozně upovídané, že si nikdo ani nevšimne, že se držíš trochu zpátky.“

„A seš si jistý, že na mě nebudou ani ony koukat svrchu, jako že nejsem stejně bohatá?“ trápila se snad už posté. A on ji posté uklidnil: „Naprosto jistý. Moji rodiče jsou sice hrdí na svůj úspěch a bohatství, ale nikdy neposuzují člověka podle svého stavu. Navíc táta se rozhodně nenarodil ve stavovsky odpovídající rodině. Máma si dokonce myslí, že by to nikdy nedotáhl takhle daleko, kdyby byl stavovsky na její úrovni.“

Překvapeně se na něj podívala. „A proč ne?“

„No, tátu hrozně štvalo, že máma pochází z bohaté rodiny a že ze začátku potřebovali, aby jim babička finančně pomáhala. Připadal si jako ubožák.“

„A tím byl ještě ctižádostivější, aby jí dokázal, že za něco stojí a že zvládne nabídnout své ženě stejně pohodlný život, na jaký byla zvyklá,“ pochopila Lotte.

„Naprosto přesně. Kromě toho je tvůj táta známý vědec, dokonce nositel Nobelovy ceny. Spíš si myslím, že na tebe bude táta moc hrdý. Obdivuje chytré lidi a on sám velmi rád tráví čas ve své laboratoři.“

Lotte přikývla. Opravdu byla hrdá na práci svého otce. Navíc mu vděčila i za to, že poznala Julia. Pracoval u jejího táty jako vědecká síla a o jednom z jeho pokusů oba muži tak zapáleně debatovali, až se velice připozdilo. Když Juliův žaludek nakonec velice táhle zaprotestoval, pozval profesor mladíka po krátkém rozmýšlení k sobě domů. Otec a dcera žili spolu s kuchařkou a hospodyní ve velikém bytě na Joachimsthalerské ulici – Lottina maminka zemřela již před deseti lety – a táta si domů vodil hosty jen velmi zřídka. Když před ní tedy neohlášená návštěva stanula, byla Lotte nesmírně zaskočená, ale zároveň se okamžitě do urostlého vysokého plavovlasého mladíka zamilovala. Naštěstí pro ni byli oba muži natolik zaujati řešením pracovního problému, že jim vůbec nebylo nápadné, když v podstatě vůbec nemluvila. Do centra pozornosti se dostala jen na chvíli, když otec hrdě zmínil její virtuózní hru na klavír.

„Tak jsme tady, miláčku,“ vytrhl ji Juliův hlas ze zasnění a v tu chvíli už vjížděl vlak na bielefeldské nádraží. „Vsadím se, že na nás bude čekat Jacob.“

„Jacob?“ podivila se Lotte.

„Náš kočí, Jacob Braunwarth. Sloužil už u mojí babičky, mezitím se oženil s naší kuchařkou a zestárl. Ale neumíme si tady nikdo představit život bez Jacoba. Stejně jako bez jeho manželky, kuchařky Ursuly. Peče a vaří tak, že je to úplná báseň.“

Julius vystoupil se zavazadly jako první a potom jí galantně pomohl vyskočit na peron.

„Jestli tohle teda není náš mladý pán!“ zaburácel v tu chvíli za nimi radostný hlas. Lotte se obrátila a uviděla vysokého, velmi laskavě se tvářícího hubeného muže s dlouhými vlasy, kterému jistě už bylo sedmdesát let a ze kterého přímo sálala životní energie.

„Pane Braunwarthe!“ zvolal Julius a zcela prostě sluhu objal. „Moc jsem doufal, že nás vyzvednete zrovna vy.“

„To bych si nenechal ujít ani za nic,“ prohlásil Jacob a smekl klobouk, který se trochu zdeformoval srdečným přivítáním. „A už vůbec ne, když si mladý pán veze domů dámu svého srdce.“

S uctivou úklonou se obrátil k Lotte, která s lehce zardělými líčky tváří v tvář srdečnému pozdravu ztratila kus plachosti.

„Moje lepší polovička z toho byla celý týden úplně špatná,“ svěřil jim Jacob, zatímco mávl na chlapce, který postával na peronu a číhal, až bude někdo potřebovat odnést za drobný peníz zavazadla ven do kočáru.

„Ale proč, co jí je?“ lekl se Julius. „Snad není nemocná?“

Jacob s úsměvem potřásl hlavou. „Ale kde, znáte přece moji Ursulu,“ usmál se. „Nikdy nemarodí. Ne, jen si moc láme hlavu kvůli tady mladé slečně.“

„Kvůli mně?“ vykulila Lotte nevěřícně oči a hned strašně znervózněla.

„Naprosto přesně,“ potvrdil Jacob. „Samozřejmě se v posledních dnech snažila přichystat všechno, co má mladý pán rád k jídlu. Ale vůbec netuší, jestli to bude chutnat i vám.“

Julius se rozesmál. „To je typická paní Braunwarthová,“ vyložil své snoubence.

„Bez obav,“ dodal potom, když se zase obrátil ke kočímu. „Lotte si kuchyni vaší paní zamiluje.“

* * *

Julius pevně držel Lottinu ruku ve své. Kočár projel velkou kovanou železnou bránou a pokračoval po dlouhé cestě vysypané štěrkem k bílé vile, která se vyhřívala na slunci uprostřed nádherného parku. Hortenzie a vlčí máky kvetly a zářily ve vší své kráse. Před vchodem tryskala voda ve fontáně a vedle ní netrpělivě poskakovala z jedné nohy na druhou asi desetiletá holčička s tmavými kudrnatými vlásky, oblečená v květovaných letních šatech po kolena.

„Máte to tady nádherné,“ špitla Lotte. „Mnohem krásnější, než jsem si představovala.“

V tu chvíli kočár zastavil před domem. Jacob seskočil z kozlíku, otevřel dveře a galantně podal Lotte ruku. Sotva se její nohy dotkly země, holčička se rozběhla ke kočáru. Prosvištěla kolem Lotte a vrhla se kolem krku Juliovi, který seskočil z kočáru za ní.

„Konečně jsi zase tady!“ volala nadšeně. „Zahraješ si se mnou badminton?“

Julius zdvihl sestru do výšky a zatočil se s ní dokolečka za holčičího nadšeného pištění, jako by jí nebylo deset, ale sotva tři roky. Potom ji postavil přímo před rozesmátou Lotte na zem.

„Dej mi chvilku, sotva jsem přijel,“ odvětil něžně. „A chci ti představit svoji milovanou přítelkyni Lotte. Lotte, Marie. Marie, Lotte.“

Tmavé, téměř černé oči si Lotte pozorně měřily z něžné dívčí tvářičky, lemované lokýnkami hustých černých vlasů. Dívčí obličej byl ještě zarudlý po nadšeném přivítání.

Ta je úžasná, pomyslela si Lotte uchváceně.

„Jsi zamilovaná do mého bratra?“ zeptala se Marie přísně.

„Ach, to…,“ vykoktala Lotte.

„Marie, takhle se nemůžeš ptát,“ ozval se v tu chvíli za nimi ženský hlas. Patřil asi dvacetileté mladé ženě, která byla sice napohled naprostý Mariin opak, ale Lotte připadalo, že je přinejmenším stejně nádherná. Friederika Meisterová byla sice drobná, ale působila dojmem, že je vysoká jako její bratr, a měla i stejně plavé vlasy a modré oči jako on. Prostá sukně zdůrazňovala její štíhlý pás a fialkově modrá blůzka podtrhovala bezchybnou pleť.

„Friederiko,“ pozdravil ji Julius srdečně a přitáhl si sestru do náruče. „Jsi den ode dne krásnější.“

„A ty jsi jako vždycky velmi galantní,“ odvětila sestra a nato zaměřila svou pozornost na rozpačitou Lotte.

„Vítej u nás,“ usmála se na ni srdečně, uchopila ji za ramena a políbila na obě tváře. „Všichni jsme tady vzrušením úplně bez sebe. Můj bratr si ještě nikdy nepřivedl domů žádnou dívku.“

„Ach, jistě nejste tak nervózní jako já,“ vyhrkla Lotte.

Friederika na ni soucitně mrkla. „Musíte se cítit příšerně,“ pokývla. „Aspoň mě by tak bylo, kdyby mě můj milý vzal poprvé ke své rodině – teda ne že bych nějakého měla,“ dodala s veselým úšklebkem a zavěsila se do Lotte.

„Ale vůbec si nemusíte dělat starosti. Všichni jsme hrozně milí. A teď si vás odvedeme rychle nahoru. Určitě máte velký hlad.“

2. kapitola

– Bielefeld, květen 1914 –

„Ukážu vám váš pokoj,“ oznámila Lotte Friederika, jakmile vešli do domu.

„Kdepak, já ji tam zavedu sám,“ namítl Julius, ale jeho sestra se zatvářila odmítavě. „To by ovšem matka rozhodně neschvalovala,“ oznámila mu. „A ty si to s ní přece nechceš rozházet.“

Julius pokrčil rameny. „Proti ženám v naší rodině jsem bezmocný,“ přiznal s úšklebkem. „Doufám, že je to v pořádku?“

Tázavě pohlédl na Lotte. Ta přikývla, ale Friederika jí nedala ani čas, aby se cítila nejistě.

„Hermanne, přineste prosím kufry z kočáru,“ obrátila se na nedaleko stojícího sluhu. „Slečna Fischerová se jistě bude chtít po dlouhé cestě převléknout.“

„Zajisté, milostivá slečno,“ odvětil sluha, baculatý chlapec se slámově žlutými vlasy, kterému mohlo být podle Lottina odhadu tak šestnáct nebo sedmnáct let.

„Tak pojď,“ nabídla ji Friederika. „Budu ti raději tykat, souhlasíš?“

„Ovšem,“ přitakala Lotte s úlevou, vděčná za srdečné chování Juliovy sestry. Její milý měl pravdu. Před temperamentem a bezprostředností obou sester tála její nejistota jako sníh na slunci.

„Dali jsme ti modrý pokoj,“ oznámila Friederika, zatímco otvírala jedny dveře.

„To je nádherné,“ vydechla Lotte poté, co vešla dovnitř. „Ještě nikdy jsem neviděla krásnější pokoj.“

Uprostřed velkoryse prostorné místnosti s krásnou štukovou výzdobou stála široká postel, přes kterou ležel nebesky modrý přehoz, stěny byly laděné v modré a zlaté barvě a také bohatě nazdobený nábytek byl krémový, bleděmodrý a zlatý. Pod oknem stál nádherný psací stůl, který se stylem hodil k toaletnímu stolku na druhé straně místnosti. Nejlepší ale byly skleněné křídlové dveře s dělenými ozdobnými příčkami, vedoucí ven na balkon. Byl rozlehlý, stálo na něm lehátko a kolem kulatého stolku několik židlí. „Tady se můžeš opalovat,“ ukázala Friederika a otevřela dveře. „A především mě můžeš navštěvovat. Mám pokoj hned vedle a balkon obě místnosti spojuje.“

„To je fantastický výhled,“ obdivovala Lotte a nadšeně se rozhlížela. Na upravených záhonech kvetly květiny všech barev a téměř se předháněly ve své kráse. Jemná vůně jí vnikla do nosu. Zahrada byla rozlehlá a dobře udržovaná a vzadu přecházela v les.

„Náš park je matčina pýcha,“ podotkla Friederika. „Ale sotva si najde čas, aby se o ni starala. Je moc svázaná s firmou.“

„Julius mi vyprávěl, že vede reklamní oddělení a že to byla ona, kdo vymyslel základní hesla,“ poznamenala Lotte s obdivem. „Znám je z časopisů, všimla jsem si jich rozhodně mnohem dřív, než jsem poznala Julia.“

„Ano, to chápu,“ potvrdila Friederika. „Ale k tomu se poslední dobou skoro nedostane. Od chvíle, kdy nedávno zemřel náš strýc Emil, musela převzít ke všemu ještě část jeho povinností.“

„To s vaším strýcem mě moc mrzí,“ zamumlala Lotte a její stará plachost byla zpátky.

„Bylo to pro nás všechny opravdu velmi tvrdé,“ vzdychla Friederika. „Hlavně ale pro Martu, jeho ženu, je to moc těžké. A pro jejich dcery, je jim třináct. Bydlí nad lékárnou, kde vlastně moji rodiče kdysi začínali.“ Najednou se zachvěla. „Půjdeme zase dolů,“ vyzvala Lotte.

Ta přikývla. „Samozřejmě.“

Zatímco Friederika vedla návštěvnici dolů do přízemí, v duchu si nadávala do bláznů. Proč jen musela hned začínat se smrtí strýce Emila! Bylo víc než jasné, jak je mladá žena hrozně nejistá a vyplašená, a ona ji ještě vystrašila.

„Že ti máma připravila modrý pokoj, je velká čest,“ pokusila se o lehčí tón hlasu. „Tady bydlí opravdu výjimeční hosté.“

„Snad ji nezklamu,“ zamumlala Lotte.

„Ach, s tím si vůbec nelam hlavu,“ zvolala Friederika a spontánně vzala Lottiny ruce do svých. „Určitě se jí budeš zamlouvat, dokonce moc. Znám naši mámu. A i když jsou rodiče příšerně bohatí a důležití, tak ve skutečnosti jsou vlastně moc milí a laskaví.“

„To říkal i Julius,“ kývla Lotte.

„No tak vidíš,“ usmála se Friederika spokojeně. „A kdyby se ti táta zdál zrovna v tu chvíli odtažitý, nevztahuj si to na sebe. Prostě je stále moc smutný kvůli strýci Emilovi.“

„Což naprosto chápu,“ ujistila ji Lotte. „A co se teď bude dít?“

„No, teď se s mámou u čaje seznámíte. Paní Braunwarthová napekla hromadu různých koláčů, a jestli jí chceš udělat radost, potom všechny vyzkoušíš.“

„Ach,“ rozesmála se Lotte. „To se bojím, že se na konci pobytu ani nevejdu do šatů.“

„Z toho si hlavu dělat nemusíš,“ prorokovala Friederika a dobromyslně přejela očima po Lottině štíhlé postavě. „Když už o tom mluvíme: jsme zvyklí se vícekrát za den převlékat. Máme denní šaty, šaty k čaji a potom k večeři. Doufám, že ti to Julius vyložil a že sis s sebou vzala dost oblečení.“

„Ach ano,“ ujistila ji Lotte a přikývla. „Myslím, že jsem ještě nikdy neměla tolik šatů, jako jsem si nechala ušít na tuhle návštěvu. Sotva se můžu dočkat, až si je postupně všechny užiju.“

* * *

„Je hodně plachá. Prosím, ulehči jí to,“ žádal Julius Meister svou matku Josefínu poté, co se půl hodiny po příjezdu setkali v zahradním pokoji a srdečně se přivítali. Rodina se scházela na čaj obvykle právě v zahradním pokoji nebo na přilehlé verandě, a Josefína milovala tyhle odpolední chvíle, kdy se celá rodina – nebo přinejmenším ti, co se mohli uvolnit z práce – shromáždila. Dnes, v teplém květnovém dni, připravilo služebnictvo svačinu na terase. Dortíky a koláčky se na bíle prostřeném stole před rozlehlou zahradou vyjímaly skutečně malebně.

„Ale ovšem, že k ní budu milá, můj milý,“ usmála se Josefína. „Doufám, že jsem ještě nikomu seznámení neztížila.“

„To máš pravdu,“ řekl. „Promiň.“

Zkoumavě se na něj zahleděla. „Hodně ti na ní záleží?“

„Hrozně moc pro mě znamená,“ potvrdil a otevřel ústa, aby ještě něco dodal, ale hned nato je zase zavřel, protože v tom okamžiku vešly Friederika a Lotte do dveří.

Josefína sledovala jeho pohled. „Vypadá kouzelně,“ pošeptala synovi. „Jako víla.“

Laskavě se dívala na synovu přítelkyni. Lotte si oblékla dlouhé letní mechově zelené šaty a vlasy měla podle nejnovější módy stažené dozadu do copu. Nejkrásnější na ní ale byl plachý úsměv. Josefína Meisterová pocítila při pohledu na ni to, co vnímala předtím už dvakrát v životě: potřebu tuto bytost obejmout, vzít do náruče a ochraňovat. Tak jako kdysi svého času malou Marii, když před ní stanul s asi dvouletou holčičkou v náručí Carl po strašlivém zemětřesení v jižní Itálii, při kterém zahynula celá Mariina rodina. Carl zachránil holčičku z trosek a stal se jejím náhradním otcem – a Josefína matkou. Totéž cítila s Friederikou, když… ale teď už není čas dumat nad minulostí, nabádala sama sebe Josefína. Tady přichází budoucnost. A s napřaženými pažemi spěchala k hostovi a políbila překvapenou Lotte na pravou i levou tvář.

„Moje milá!“ usmála se na ni. „Jak krásné, žes nás přijela navštívit. Doufám, že pro tebe nebyla cesta příliš namáhavá.“

„Ne, cestovalo se nám velmi příjemně,“ ujistila ji Lotte a plaše se usmála. „Julius se o mě dobře staral.“

„Ano, to můj chlapec umí,“ přitakala Josefína a zavedla Lotte ven na terasu. „A já doufám, že mi povíte všechny novinky z Berlína. Ani vám nedokážu vypovědět, jak moc své rodiště postrádám.“

„To si umím představit,“ přikývla Lotte, která se v duchu ptala, jak jen si mohla Juliova matka zvyknout na život tady v Bielefeldu. Bylo to rozhodně půvabné město – přinejmenším to, co z něj viděla, se jí zamlouvalo – ale ve srovnání s Berlínem jí připadalo trochu sevřené.

„V Schönebergu právě dokončili třetí radnici,“ prohodila, vděčná, že jí hned přistálo téma k hovoru jak na stříbrném podnosu.

„Na náměstí Rudopha Wilda?“ ujišťovala se vždy dobře informovaná Josefína.

„Ano, přesně,“ potvrdila Lotte. „A dokonce už se tam stěhují první úředníci.“

„Hmm,“ poznamenala Josefína, „ta stará radnice byla na náměstí Císaře Viléma, pokud se nepletu.“

„Přesně,“ přitakala Lotte. „Ale ta nová má přes osmdesát metrů vysokou věž, která o hodně převyšuje celou budovu.“

Přistoupil k nim Julius. „Jak vidím, bavíte se dobře,“ poznamenal s radostí.

„Ano, to je pravda,“ souhlasila Josefína. „Lotte mi právě vyprávěla o tom, že už dokončili stavbu nové radnice v Schönebergu.“

„Berlín je úžasné město,“ pokývl Julius. „A to můžu potvrdit přesto, že jsem už viděl dost měst po říši.“

„Nikdy jsem nechápala, proč jsi studoval v Hannoveru a v Bonnu předtím, než jsi šel do Berlína,“ podívala se na něj Josefína.

„Zapomínáš, že v Porýní jsem ještě byl u kavalerie,“ mrkl Julius na matku.

„No, to plně odpovídá tvému stavu,“ odvětila Josefína s úsměvem. Hned nato však zvážněla. „Opravdu jsme moc rádi, že jsi doma,“ řekla. „Myslím, že dokážeš zaplnit mezeru, která vznikla po smrti strýce Emila. A tím nemyslím jen odborně, ale i lidsky.“

Pohlédla na Lotte a pokračovala. „Můj syn je, stejně jako můj švagr, mezi lidmi hodně oblíbený a milovaný, protože se vždycky umí postarat o jejich pohodu. Emil se například zasadil o to, aby měly mladé dělnice roušku proti prachu, a o takové věci.“

„Přičemž je nutné podotknout, že táta byl pro strýce Emila vždycky vzorem,“ vpadl matce Julius do řeči. „To patří k mým nejranějším vzpomínkám, vědomí, že dělníci vždycky tátu velebili a zdůrazňovali, že se vždycky postará, aby se jim dobře pracovalo. I když je jinak velmi náročný.“

„Tak je to správně, chlapče. Ale čím víc firma roste, tím méně času zbývá tvému otci na potřeby dělníků. A právě proto je důležité, aby mezi nimi vždycky byl někdo, kdo na to dohlédne.“

Julius přikývl. „A toho se moc rád ujmu.“

„Jak dlouho tu chcete ještě postávat a řečnit?“ přerušila je v tu chvíli netrpělivě poskakující Marie. „Opravdu jsem se snažila chovat jako dáma a čekat,“ dodala s postranním pohledem na matku. „Ale teď už to vážně dál nevydržím. Mám hlad!“

Josefína se rozesmála a pohladila svoji nejmladší dceru jemně po vlasech, které už jí nepoletovaly rozčepýřeně kolem hlavy, ale byly krásně učesané. „Máš pravdu,“ přikývla. „I já už mám hrozný hlad. A kromě toho: Pokud se hned nedáme do jídla, rozlijeme si to u paní Braunwarthové. A to by bylo pro nás všechny opravdu velmi špatné.“

3. kapitola

– Bielefeld, květen 1914 –

Oslava promoce doktora Julia Meistera se konala na dvoře Meisterových závodů, Meister-Werke, které sestávaly ze správní budovy, výrobních hal a dílny.

Lotte věděla od Friederiky, která seděla vedle ní v první řadě, že se tady konalo už hodně oslav.

„Tady s tím mám spojené nejkrásnější dětské vzpomínky,“ pošeptala jí do ucha Juliova sestra a dodala: „Mimochodem, vypadáš úžasně.“

„Díky,“ zašeptala Lotte a musela připustit, že i jí samotné se ráno při pohledu do zrcadla zamlouvalo, jak vypadá. Měla světlé letní šaty ze slonovinově zbarveného jemného kreponu zdobeného krajkou, k tomu odpovídající klobouk zkrášlený květinami, jehož krempa měla na spodní straně nádhernou krajkovou mašli. „Ten kompliment ti mohu jen vrátit,“ dodala mile. „A divím se, jak se dokážeš v takové sukni tak elegantně pohybovat.“

Juliova sestra měla na sobě módní sukni, která se vyznačovala tím, že byla střižena tak, že byla kolem boků pod pasem nabraná, trochu širší, a potom se zužovala do velice úzké spodní části. Pod koleny byla přestřižená a nabízela pohled na spodní sukni, která byla ve Friederičině případě z bleděmodrého hedvábí.

„Právě díky téhle sukni vypadá moje chůze elegantnější,“ vyložila Friederika tiše. „Umění je v tom, že nekladeš nohu přímo v rovné lince před sebe, ale dáváš pravou nohu trochu vlevo a levou trochu víc vpravo. Tak je svým způsobem překřížíš.“

Lotte se usmála. Byla ráda, že se její vztah s Juliovou sestrou vyvíjí tak přímočaře a nekomplikovaně. Dnes, druhý den svého pobytu v Bielefeldu, už se cítila uvolněněji. Julius nesliboval příliš, když tvrdil, že je jeho rodina vyloženě milá a přátelská. Ačkoli už dokázala před jeho matkou i před sestrami potlačit vrozenou plachost, v přítomnosti Juliova otce se stále ještě necítila úplně volně. S doktorem Carlem Meisterem se seznámila včera při večeři. Choval se k ní sice zdvořile, ale velmi zdrženlivě, nebo ještě lépe: sotva ji vzal na vědomí. Lotte neměla pocit, že by ji tím nějak zavrhoval, ale spíš se hodně soustředil na Julia, s nímž se dlouho neviděl a na kterého byl očividně velice hrdý, takže ji téměř zazdil.

Nyní ale ředitel továrny vstal a přistoupil k malému řečnickému pultu, který byl postaven nedaleko vchodu do správní budovy.

„Moje velevážené dámy a ctění pánové,“ spustil. „Ani nedokážu říci, kdy jsem byl šťastnější. Jestli v den, kdy se Julius narodil, nebo dnes, kdy mohu svého syna poprvé v životě oslovit akademickým titulem doktor Julius Meister.“

Otec pohlédl na syna, který seděl v první řadě hned vedle Lotte, tak dojatě, že měl téměř v očích slzy. Rychlý pohled stranou na jejího milého jí potvrdil, že i Julius je nesmírně vzrušený otcovými slovy.

„Co je krásnějšího než vědět, pro koho jsem tady to všechno budoval,“ řekl Carl Meister a rukou se doširoka rozmáchl. „Vědět, že až jednoho dne odejdu na odpočinek, budou Meister-Werke pokračovat v rukou mého potomka. Jsem na tebe velice hrdý, můj synu. Dnes začíná naše skvělá budoucnost.“

Po jeho slovech propukl potlesk a jásot, přičemž zaměstnanci vstali, aby své nadšení ještě zdůraznili.

Julius vstal a popošel dopředu a oba muži se objali a poklepali se po ramenou.

Potlesk byl téměř nekonečný. Postupně však nakonec přece jen utichl, lidé vytušili, že nyní se chystá Julius odpovědět.

„Můj otec mi vždycky byl vzorem. Co se týče práce i způsobu, jakým vede svůj podnik, a přitom nikdy nespouští ze zřetele, že za svůj úspěch vděčí také vám.“

Dobromyslně přelétl pohledem po shromážděných lidech, aby se zastavil u Lotte, než pokračoval: „Vzorem mi byli otec a matka také svým vzájemným vztahem, svým pevným vzájemným poutem a láskou. Jeden na druhého se vždycky mohli spolehnout, lhostejno, o co šlo. Tolik toho moji rodiče společně vykonali a já jsem si jistý, že jeden bez druhého by tohle nikdy nedokázal.“

Lotte zneklidněla. Snad proboha neplánuje Julius oznámit jejich zasnoubení dneska a hned takhle veřejně? Vždyť si zvlášť kvůli tomu sundala zásnubní prsten, aby mohl na tuhle novinu rodiče šetrně připravit! Vrhla nervózní pohled na Josefínu, která seděla po její druhé straně a zírala na syna jako uhranutá.

„Vždycky jsem doufal, že jednoho dne najdu člověka, se kterým bych mohl prožít stejné štěstí, jaké spolu našli moji rodiče,“ prohlásil nyní. A potom k Lottině obrovskému zděšení dodal: „A našel jsem ho v báječné Lotte Fischerové. Takže dnes neslavíme pouze moji promoci, ale také naše zasnoubení. Lotte a já se vezmeme. Pojď ke mně, lásko moje.“

* * *

Josefínině v hlavě vířily myšlenky. Nejraději by se vrhla na pódium, aby svého syna zarazila a odradila od hlouposti, ke které směřoval! Ačkoli vždycky býval citlivý, tak v tuhle chvíli si očividně neuvědomoval, co provádí. A především, jaký účinek budou jeho slova mít. Carl si bude připadat opomenutý a bude mít za to, že z něj Julius udělal pitomce. Tohle měl přece oznámit on. A především by se slušelo nejprve informovat o svatebních úmyslech otce – a také Josefínu –, než vyhlásit takový velký životní krok veřejně před celým shromážděním známých, zaměstnanců a přátel. Všichni hosté byli zaskočení. A Lotte… Zatraceně, ten náš kluk mi přece ještě včera při příjezdu naznačoval, jak je dívka plachá, a žádal mě, abych jí seznámení usnadnila. Ani si neumím představit, co to pro tu mladou ženu znamená vylézt nyní na pódium, kde se na ni upřou oči čtyř set zcela neznámých lidí. Stála tam před nimi naprosto bezmocná a ztracená a dívala se nejistě směrem ke svému budoucímu tchánovi. Ten byl ovšem úplně bez sebe. Josefína si vyměnila chápavý pohled s Friederikou, která jak se zdálo, také pochopila situaci a vnímala, jak se Lotte cítí. Jen Julius se tu tyčil rozzářený a nechápající, mezi dotčeným otcem a vyděšenou snoubenkou, a očividně vůbec nevnímal, co natropil.

* * *

Potlesk nakonec utichl, a když Julius podal Lotte ruku, aby jí pomohl sestoupit po schodech dolů, dívka cítila, že právě zažila nejstrašnějších deset minut svého života. K úlevě, že už není vystavena všem těm zvědavým pohledům, se přimísil tichý hněv, pocit, který vlastně ani pořádně neznala. Jak jen jí mohl Julius něco takového provést? Ví přece, jak ji děsí být středem pozornosti!

Ale její snoubenec přijímal radostně gratulace lidí, kteří se poté, co sešel z pódia, k němu doslova tlačili. Nejprve mu gratulovaly sestry a Josefína, i když ta trochu zdrženlivěji, ale přesto srdečně. Koutkem oka Lotte zahlédla, jak se doktor Meister vytratil pryč, aniž by mu popřál.

Dívce se ulevilo, když jí Julius po téměř nekonečných minutách pošeptal do ucha, jestli by ho mohla na chvíli omluvit. Tím snad odradí i další možné gratulanty. Navíc stály naštěstí po jejím boku obě budoucí švagrové a Marie ji zahrnovala otázkami ohledně svatby. Na ty ovšem Lotte vůbec nedokázala odpovědět, a tak Marie brzy změnila téma: „Dokážeš odříkat název Juliovy doktorské práce?“

„Ovšem,“ usmála se Lotte, vděčná za rozptýlení. „Však jsem si to taky dlouho nacvičovala,“ dodala upřímně a pokračovala: „O vzniku nových esterů některých monosacharidů v reakci s kyselinou octovou, kyselinou benzoovou, skořicí i kávovou kyselinou.“

Marie i Friederika se rozesmály a i Lotte se k nim uvolněně přidala. V další chvíli ale zkoprněla hrůzou.

„Místo abyste se vysmívala doktorské práci svého budoucího manžela byste snad mohla prokázat čest svému budoucímu tchánovi a věnovat mu tento tanec,“ zasyčel za ní hlas.

Lotte se prudce obrátila. Za ní stál Carl Meister, chladně na ni zíral a natahoval k ní ruku. Lotte si uvědomila, že mezitím bylo pódium pozměněno na taneční parket. Byla v pasti.

4. kapitola

– Bielefeld, květen 1914 –

Shromážděný dav se rozestupoval, když doktor Carl Meister, budoucí snachu za sebou spíš bezvládně táhnoucí než vedoucí, zamířil na taneční plochu. Připadalo jí to spíš jako trestná ulička, když se utvořily dvě řady lidí a všichni na ni zírali, otáčeli k ní obličeje a sledovali ji pohledy. Před schody vedoucími nahoru na taneční parket se Carl zastavil a gestem pokynul Lotte, aby šla před ním.

S koleny změklými děsem a se zoufalým pocitem slabosti v žaludku celá hořela studem. Ale co jí zbývalo jiného než poslechnout! O pár vteřin později vystoupal po schodech i Carl Meister a podal jí ruku. „Smím prosit?“

„Prosím,“ pípla Lotte a horečnatě uvažovala, jaký tanec to vlastně hrají. Byla sice velice muzikální a v normálním případě pro ni bylo snadné se poddat téměř intuitivně tanci a hudbě, ale v tuhle chvíli měla v hlavě prázdno a hudební nadání jako by se někam vypařilo. Byla naprosto strnulá strachy. A stejně už je to dávno, co byla naposledy tancovat! Jestlipak to ještě vůbec umí? Mezitím sice hudební kus identifikovala jako rumbu – ale to jí nijak zvlášť nepomohlo.

Neměla sebemenší tušení, jaké taneční kroky má dělat. Vykročit zpět pravou nohou? Nebo levou? Nebo musí dáma nejprve dopředu? V panické atace zírala na ostatní taneční dvojice v marné snaze pochytit, co má dělat. Ale to už se Carl Meister po jejím boku netrpělivě ozval: „Umíte tančit?“

„Nu, ovšem,“ vykoktala Lotte a zhluboka se nadechla. To zvládneš, dodávala sama sobě odvahy.

Carl ji odvedl nikoli do středu parketu mezi ostatní páry, kde by byli alespoň trochu skryti před zvědavými pohledy, ale začal tančit přímo tam, kde stáli, na okraji parketu, takže se Lotte kromě vší hrůzy ještě začala obávat, že se zřítí dolů.

Srazili se už při prvním kroku. Ona šla kupředu, on také. Ke svému úleku šlápla Carlu Meisterovi na nohu. Zamračil se nevolí. „No, to to pěkně začíná.“

„Prosím, omlouvám se, já…“

„Nemluvte, tančete,“ zavrčel. „Tohle je valčík. Musíte vykročit levou nohou do strany a zpět.“

Pár taktů jim šlo docela dobře, i když Lotte vnímala, že s ní Juliův otec smýká poněkud hrubě a podrážděně. Potom ale k její hrůze řekl: „A teď na druhou stranu.“

Vyvedl Lotte natolik z míry, že mu zase šlápla na nohu, tentokrát silněji. A protože on v tu chvíli nasadil švihem na otočku, zakymácel se a málem spadl.

„Tohle je neuvěřitelná blamáž,“ zasyčel. „Koukejte se konečně vzchopit! Všichni na nás zírají! Už jsem si zjistil, že nejste pro našeho Julia dost dobrá, ale že neumíte ani pořádně tančit, to by mě ani ve snu nenapadlo. Nemůžete očekávat, že budu dál setrvávat v téhle trapné situaci.“

S těmi slovy prostě nechal stát vyděšenou Lotte uprostřed parketu a seběhl se vzteky zrudlou tváří dolů po schodech. Lotte se málem na místě sesunula na zem, ale nebyl jí na to dopřán čas, neboť v tom okamžiku se před ní objevil hubený mladík s hnědými vlasy – ve věku mezi dvaceti a třiceti lety – lehce se před ní uklonil a naprosto přirozeně a sebevědomě se s ní dal do tance.

„Nebojte se,“ usmál se na ni mírně. „Povedu vás. To, jestli žena tančí dobře nebo špatně, záleží na tom, jak ji vede muž. To vědí všichni přítomní.“

Jeho slova byla pro Lotte jen chabou útěchou. Možná jí po nich bylo snad ještě hůř – pokud se tímhle Juliův otec přede všemi ztrapnil, nebylo by mnohem lepší, kdyby ostudu sklidila spíš ona než on? K jejímu údivu se ale s neznámým tanečníkem přímo vznášela a neudělala ani jedinkrát chybný krok či pohyb, natož aby mu snad šlápla na nohu.

Když krátce nato orchestr dohrál, neznámý se na ni podíval. „Jaké potěšení. Smím vás požádat ještě o jeden tanec?“

„Abych byla upřímná, nejraději bych se někam schovala,“ přiznala Lotte lehce rozechvělým hlasem.

„Tak to znám moc dobré místo. Prosím, dovedu vás tam.“

„Děkuji,“ vyhrkla.

„Tak pojďte. Rychle.“

Následovala ho dolů z tanečního parketu, který hned nato obešli dozadu a zamířili mezi dvě nejbližší budovy. Náhle se ocitli na malém, liduprázdném dvoře, kde stálo jen pár stolů a židlí.

„Tady tráví dělníci, když je hezky, svoji polední pauzu,“ vyložil její zachránce, zatímco před Lotte povytáhl jednu ze židlí. Vděčně na ni sklesla.

Hned ji napodobil a potom se na ni zadíval. „Dovolte mi, abych se představil. Richard Kaiser. Znám Julia snad celý život. A i když jsem o jeho svatebních plánech ani já vůbec nic netušil, to že si půjdeme navzájem za svědky, jsme si slíbili už v dětství.“

Ušklíbl se a odhrnul si z čela pramen vlasů, což mu propůjčilo trochu smělý výraz.

Lotte zasténala. Ze setkání s tímto pro Julia tak důležitým člověkem měla stejné obavy, jako ze seznámení s Juliovou rodinou. A teď ji zrovna on poznal v nejtrapnější situaci jejího života! Sice jí tvrdil, že to není její vina – ale to byl jistě jen pokus, jak ji utěšit.

„Těší mě,“ vzdychla. „I když byly okolnosti našeho seznámení nanejvýš trapné. Děkuji, že jste mě zachránil.

„Bylo mi potěšením,“ ujistil ji Richard. „A pokud by celá záležitost měla být někomu trapná, potom Carlovi. Ale určitě ne vám.“

„Nejspíš teď bohužel přijdete o práci,“ zamumlala Lotte zachmuřeně.

Zmateně na ni pohlédl. „O práci? Jak to myslíte?“

„No, myslím, že svatba se nebude konat. Pro mě je alespoň jednoznačné, že nemohu žít pod jednou střechou v domě s mužem, který mě nesnáší. To bych nezvládla.“

„Tomu rozumím,“ přikývl Richard. „Ale proto nemusíte přece hned rušit svatbu. Co se přesně stalo? Já jen viděl, že vás očividně vůbec nevedl a potom vztekle odkráčel z tanečního parketu. Pohádali jste se?“

„Ach, pane Kaisere, řekl mi tak hrozné věci!“ Teď už nedokázala Lotte zadržet slzy a ty se jí koulely po tvářích.

Richard rychle vytáhl kapesník a podal jí ho.

„Tak za prvé,“ promluvil, „mi prosím říkejte jen Richarde. Myslím, že si můžeme tykat, i když správně byste to měla nabídnout vy mně.“

I přes slzy se musela pousmát. Tenhle Richard měl v sobě velmi milé způsoby.

„Dobře,“ souhlasila. „Richarde.“

Odpověděl spokojeným úsměvem. „A teď, když jsme si to objasnili, bych moc rád slyšel, co ti Carl Meister všechno řekl.“

„Že mu už předtím došlo, že nejsem dost dobrá pro jeho Julia. Ale nikdy by si nepomyslel, že jsem navíc tak ostudná tanečnice.“

„To ti řekl? Ten mizera!“ zvolal Richard vztekle. „Tím ovšem neměl označit tebe, ale sebe. Tak se přece nechová muž k dámě. A už vůbec ne takový důležitý člověk, jako je doktor Meister.“

Lotte téměř užasle sledovala jeho rozčilení. Dojalo ji, že se kvůli ní Juliův nejlepší kamarád tak pohoršuje.

„Poslyš,“ promluvil za chvíli a naklonil se k ní. „Tohle si vůbec neber k srdci. Jsou dvě věci, které musíš vědět, abys vše správně pochopila.“

„A to jsou?““

„No, za prvé je pro Carla Meistera Julius absolutně tím nejdůležitějším člověkem na světě. Dokonce i před jeho vlastní ženou a dcerami – ačkoli je všechny neuvěřitelně miluje. Carl je svým synem doslova posedlý. A s tím souvisí i druhý bod: Helga.“

„Helga?“ opáčila Lotte nechápavě.

„Tedy,“ vyhrkl Richard, „vlastně mi do toho nic není a nemám oprávnění ti o tom vyprávět, ale pokud to opravdu ještě nevíš, je důležité, abys to pochopila. Helga je dcera velkoobchodníka s lněným plátnem a oba otcové si tak nějak společně vzali už před lety do hlavy, že se jejich děti vezmou a tím se propojí dva největší bielefeldské podniky.“ Soucitně na ni pohlédl.

Lotte vypadala, jako by do ní uhodil blesk. Proč se jí Julius o té Helze ani slovem nezmínil? Nejspíš proto, že ona vlastně pro něj v životě nehraje až tak zásadní roli? Protože není důležitá, nestojí mu tedy ani za zmínku o naplánovaném spojení. Nebo ne?

„A Helga s Juliem se vzít nechtějí?“ zeptala se s nadějí.

„No právě,“ zabručel Richard. „Snad by ses ho na to měla zeptat. Ale je to na každý pád minulost. Jinak by tě přece nevzal do Bielefeldu.“

Zaraženě na něj pohlédla. „Teď jsem to ještě víc pokazil,“ pochopil. „Vlastně jsem tě tím chtěl utěšit a říct ti, že odmítavé chování doktora Meistera s tebou nemá nic společného. Ale teď se nakonec trápíš ještě víc.“

Lotte polkla. „Je tady? Ta Helga?“

Richard přikývl. „Ano, zahlédl jsem ji tu.“

„Mohl bys mi ji ukázat?“

Richard zaváhal. „Mám dojem, že jsem tenhle rozhovor posunul špatným směrem,“ vzdychl. „Julius a Helga se už roky neviděli. To jen otcové sní dál svůj sen.“

„Přesto bych ji moc ráda poznala.“

5. kapitola

– Bielefeld, květen 1914 –

„Carle Meistere,“ zasyčela Josefína na svého muže. „Mohl bys mi laskavě vysvětlit, proč ses choval tak neuvěřitelně nemožně? Jak ses mohl takhle ztrapnit?“

Zatímco si brala Josefína takhle svého muže do parády, pokyvovala zároveň s úsměvem různým hostům. Josefína Meisterová byla geniální v tom, jak dokázala zachovat zdání pohody a neztratit tvář. Už dávno se v Bielefeldu stala přímo oporou společnosti a získala pověst, že je vždy perfektně oblečená a vždy se chová absolutně korektně správně. Vlastně dodnes věřila, že se tahle pověst týká i jejího manžela.

„Já že jsem se ztrapnil?“ ohradil se potichu vzteklý Carl. „Není to spíš tak, že ona ztrapnila mě? Je to totální dřevo, nemotora! Pořád mi šlapala na nohy.“

„No,“ zamračila se chladně jeho žena, „jak je všeobecně známo, pokud žena špatně tančí, je to vina především jejího tanečníka. O tom se navíc mohli všichni přítomní přesvědčit, protože poté, cos ji opustil, dokonale dotančila ten kus s Richardem. Chudák holka. Jak jen jsi mohl!? Musíš se jí pořádně omluvit!“

K Josefíninu podráždění se k nim připojil v tu chvíli starosta Bielefeldu doktor Rudolf Stapenhorst a jeho žena. Následný společenský rozhovor vnímala jen na půl ucha a skoro si neuvědomovala, o čem se mluví. Byla zděšená chováním svého manžela. Doktor Carl Meister byl ve většině situací velice rozvážným a sebejistým mužem. Jenže jakmile šlo o Julia, ztrácel rázem smysl pro realitu. A tentokrát to nebylo trapné jen v kruhu rodiny, ale před lidmi, a hlavně pro chudáka Lotte. Kde vlastně je? Josefína se nenápadně rozhlížela a klouzala pohledem po přítomných lidech, aby našla budoucí snachu. Ale pátrala marně, vůbec ji nedokázala najít. Místo toho zahlédla Julia. Její syn stál v rohu, v ruce sklenku šampaňského, a bavil se vzrušeně s mladou plavovlasou ženou. Josefína se zarazila, podívala se pozorněji a pochopila, s kým mluví. Byla to jeho mladická láska Helga!

* * *

Richard se nutil dýchat klidněji, aby dostal pod kontrolu prudce bušící srdce. Poté, co se s Lotte vrátil ke společnosti, aby snoubence svého nejlepšího kamaráda ukázal Helgu, nemusel ji hledat dlouho. Stála zrovna zabraná do rozhovoru s Juliem. Oba drželi v rukou sklenky šampaňského, žertovali a smáli se spolu, a nedalo se přehlédnout, jak důvěrně se znají a že je navzájem těší jejich společnost.

„Už jsem toho viděla dost,“ vyhrkla rozčileně Lotte. „Prosím, omluv mě.“

„Ale kam chceš jít?“ divil se.

„Zpátky do vily. A potom se vrátím do Berlína,“ odvětila a jeho nabídku, že ji doprovodí, odmítla. „Moc ti děkuji,“ potřásla hlavou, „ale byla bych raději sama.“

S vysoko vztyčenou hlavou odešla a on se za ní jen mlčky díval a cítil v srdci podivný pocit ztráty. Setkání s Lotte jím otřáslo. Už od první chvíle, kdy zahlédl tuto okouzlující mladou ženu, jak stojí zcela ztracená na tanečním parketu, se v něm cosi pohnulo a vyvolalo zvláštní pocit. Pocit – jak si uvědomoval – naprosto nevhodný pro svatebního svědka. Ví Julius vůbec, jaké má štěstí, že potkal právě tuhle mladou ženu? Štěstí, které právě ztrácí?

Jen ho nech, našeptával mu v samém nitru tichý hlásek. Nech ho, ať se dál ztrácí. Postarej se o Lotte, zjisti, kde v Berlíně žije, dej jí přiměřený čas a potom se o ni pokus. A nech Julia s Helgou, ať najdou své štěstí.

V následující chvíli sebou trhl, otřásl se, zastyděl sám před sebou. Lotte mu popletla naprosto dokonale hlavu. Julius je jeho přítel, ba ještě víc, vždycky v něm viděl bratra. A teď je jeho svatební svědek, navíc k tomu všemu. Jeho úkol je naprosto jasný. Zhluboka se nadechl a rozhodným krokem zamířil k dědici firmy.

* * *

„Slečno Meisterová, smím vás požádat o následující tanec?“

Friederika se obrátila a pohlédla na mladého, štíhlého, ale urostlého muže, který, jak věděla, pracuje v otcových Meister-Werke. Už ho tam zahlédla.

Usmála se a lehce přikývla. „Ano, zatančím si ráda. Bude mi potěšením.“

„Myslím, že mě neznáte jménem, dovolte, abych se představil. Jsem Franz Behringer. Pracuji v podniku vašeho otce.“

„Vím,“ kývla. „Znám vás.“

Skutečně znala i jeho jméno, neboť ho otec často velmi pochvalně zmiňoval, i když si je dosud nespojila s tímto mladým mužem, kterému jednou doslova vletěla na chodbě továrny do náruče.

„Můj otec si vás velmi váží,“ usmála se na Franze, zatímco s ním mířila k tanečnímu parketu.

„Och, opravdu?“ vyhrkl mladý muž očividně potěšeně. „Neříkáte to jen tak, abyste mi zalichotila?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, to opravdu ne. Často o vás mluví.“

„To mě velice těší.“

Mezitím došli na parket a on jí nabídl ruku. Friederika se od něj nechala vzít do náruče, a když se jejich pohledy setkaly, s údivem zjistila, že jeho oči jsou neuvěřitelně krásně zelené. Upřeně si hleděli navzájem dlouhou chvíli do očí, potom spustila hudba a oni začali tančit, zpočátku trochu váhavě, ale postupně velice plynule. Dokonale harmonicky spolu pluli po parketu, Franz Friederiku vedl lehce, ale pevně při tanci, který až příliš rychle skončil. Doufala, že se odváží požádat ji ještě o jeden tanec – a její naděje se vyplnila.

„Co přesně vlastně v závodě děláte?“ zeptala se Friederika. „Vím jen, že to má co dělat s čísly.“

Usmál se a oči se mu rozzářily. „Nu,“ nadechl se, „v současné době se starám o výdaje a chod stavby haly pro výrobu pudinkového prášku, zajišťuji, aby všechno správně šlapalo, dělníci aby dělali to, co je třeba a zač jsou placeni – a aby to nebylo drahé.“

„Potom jste svým způsobem stavitel?“

„Spíš něco mezi stavbyvedoucím a dělníkem,“ upřesnil.

Friederika pokývala hlavou. Stavba haly pro výrobu pudinkového prášku byla vedle bratrovy promoce v tomto roce nejvýznamnější událostí, loni a letos. Hala přiléhala těsně ke správní budově a měla, jak už prozrazuje název, zajišťovat výlučně výrobu a přípravu balení pudinkového prášku.

„A vy?“ zeptal se.

„Ach, já letos dokončila studium na obchodní škole,“ odpověděla.

„A co budete dělat dál? Plánujete pracovat ve firmě? To bychom se vídali častěji.“

Hleděl na ni s nadějí. Bylo to tím tancem, nebo se jí srdce rychleji rozbušilo po jeho otázce, ptala se v duchu, zatímco odpovídala: „Ano. Přesně. Ve škole jsem se zaměřila na práci týkající se zahraničních trhů. Otec by mě měl sice raději doma, ale já se roky neučila jazyky pouze proto, abych nechala znalosti zahálet.“

Pokývl hlavou. „To je skvělé,“ ocenil ji. „A kolika jazyky mluvíte?“

„Anglicky, francouzsky a italsky,“ odpověděla.

„Dobré nebe,“ užasl a zdvihl ruku, takže překvapená Friederika se zatočila.

„Musíte být nesmírně chytrá,“ prohlásil, když ji zase chytil.

„Vy také,“ vrátila mu poklonu, zatímco se zase zahleděla do jeho očí. „Velice obdivuji lidi, kteří se vyznají třeba v matematice.“

„A já lidi, kteří ovládají víc jazyků.“ Jeho pohled zintenzivněl. Srdce jí bušilo. „A když je ten člověk ještě ke všemu tak krásný jako vy. Vypadáte kouzelně, Friederiko. Vždycky, ale dnes zvláště.“

„Děkuji.“ Cítila, že rudne. Jeho blízkost ji uchvacovala, hleděli si navzájem do očí a potom musela pohled odtrhnout, protože měla pocit, že je na ni až příliš intenzivní.

„Prosím, omluvte mě,“ vyhrkla a vymanila se z Franzovy náruče. „Musím pryč.“

* * *

„Ale…“

Table of Contents

Část 1

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola