Přeložila Zuzana Ľalíková

THE DEVIL AND THE DEEP BLUE SEA

Copyright © 2022. THE DEVIL AND THE DEEP BLUE SEA by Elizabeth O’Roark

THE DEVIL GOES TO MAUI

Copyright © 2022. THE DEVIL GOES TO MAUI by Elizabeth O’Roark

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Zuzana Ľalíková, 2024

ISBN 978-80-249-5428-8

Obsah

Část I.

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

Část II.

20

21

22

Část III.

23

24

25

26

27

28

29

Část IV.

30

31

Část V.

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

Bonusová novela

1

2

3

4

5

6

7

Poděkování

O autorce

Věnováno Sallyi Clarkové, nejlepší parťačce na cestování, jakou si holka může přát. Díky, že jsi mi ukázala, jak žije ta druhá polovina.

Část I.

•

OAHU

„Podle mnohých ten nejkrásnější ze všech ostrovů. Nenechte si ho ujít.“

Oahu: Zážitek na celý život

1

DREW

Milostný příběh je jako jízda autobusem. Můžete to vzít expresem – jízda krátká a přímo do cíle, ne tak vzrušující, ale dostane vás, kam chcete. Nebo si z toho můžete udělat road trip se spoustou přestupů a zastávek, kdy se necháváte vést slepou nadějí, že zažijete něco neobyčejného.

Nic neobyčejného nepotřebuju a ve slepou naději nevěřím, ovšem třináctihodinový let, který se chystám podstoupit, jen abych se viděla se svým bývalým přítelem, se také nedá považovat za expres.

Za okénkem spatřím Honolulu – rozšklebené svahy vyhaslé sopky Diamond Head, bílé písčité pláže a ta nejmodřejší voda, jakou jste kdy viděli.

Přileť na Havaj, přemlouval mě Six po incidentu, který mě ne zrovna pozitivně proslavil. Ať to tvůj agent svalí na vyčerpání.

Můj bývalý umí být velice přesvědčivý. Moje nejlepší kamarádka Tali by ho popsala slovem prospěchář. Přesněji řečeno právě tohle slovo použila. Má však od mužů mnohem vyšší očekávání než já.

A tak nevyspalá vyklopýtám z letadla do jasného slunečního světla a dusného vzduchu, připravená dát Sixovi další šanci. Přitom se snažím nebrat na vědomí, že celá tahle věc má háček, který mi prozradil, až když jsem nemohla vycouvat: jede sem i jeho rodina.

„Tady ji máme!“ vykřikne ženský hlas. Najednou se davem prodere Sixova máma Beth a obejme mě, jako bych byla její dlouho ztracená dcera, a ne bývalá přítelkyně jejího syna, s níž se doteď setkala jen jednou.

Asi se dá říct, že je to od ní milé, nejdřív bych si ovšem ráda svlékla mikinu. Letiště buď nemá klimatizaci, nebo považuje třicet stupňů za příjemnou teplotu.

„Přistáli jsme před delší chvílí,“ vysvětlí, zatímco mě ještě pořád objímá, „a napadlo nás, proč prostě nepočkáme na Drew?“

„Vtipné,“ ozve se hluboký hlas, který bych poznala kdekoli. Hlas, z něhož se mi svírá žaludek, jako by mi ho někdo zevnitř sešil do uzlíku. „Vybavuju si to jinak.“

Vzhlédnu k Joshuovi Baileymu, Sixovu bratrovi, který postává za svou matkou jako metr pětadevadesát vysoký nasupený stín samotné smrti. Zadívá se mi do očí a oba se na sebe zamračíme. Jeho pohled je částečně nenávistný, částečně zadumaný. Takhle se na člověka díváte, když přemýšlíte, jestli dokážete zařídit, aby jeho smrt vypadala jako nehoda.

„Potíš se,“ podotkne Joshua a prohrábne si světle hnědé vlasy. Podle jeho tónu to působí, jako by považoval lidskou schopnost ochladit se při přehřátí organismu za osobnostní vadu.

„A ty zas vypadáš, jako by ses chystal na sjezd developerů,“ odpovím a významně se zadívám na jeho plátěné kalhoty a nažehlenou košili.

Je to hňup.

I když sexy hňup.

Kdyby karma existovala, Josh by byl ohyzdný chlap, jenže po pravdě má oči, v nichž by se žena slabší než já mohla ztratit: tak světlounce modré a rámované tmavými řasami, že působí skoro nepřirozeně. Doplňuje je dokonalá stavba kostí a odzbrojující plný spodní ret – pokud na tyhle věci letíte. A také je neskutečně vysoký, svalnatý a se širokými rameny. Je to ten typ, který by vám, kdybyste se ocitly pod ním, připadal jako mocná síla přírody.

Opakuju… pokud na tyhle věci letíte.

Otočí se k sošné blondýně za sebou.

„Sloane, jistě si pamatuješ Drew,“ vyplivne moje jméno, jako bych snad otrávila místní studnu… nebo chtěla šlohnout stříbrné příbory, jak se očividně domnívá.

Jak to, že jsou vůbec ještě pár? Byli spolu v Somálsku, ale Sloane se loni v létě přestěhovala do Atlanty a na sex po telefonu je až příliš upjatá. Vsadím se, že mu místo hanbatých fotek posílá kresby svých vejcovodů.

Se škrobeným úsměvem ke mně natáhne pěstěnou ruku. Všimnu si, že ani po letu, který musel být stejně dlouhý jako můj, nemá její nažehlená halenka jediný záhyb a její pokožka je na dotek naprosto suchá, ne lepkavá potem. Asi protože je to napůl had, a tak si udržuje nízkou tělesnou teplotu.

„Moc mě mrzí, co se stalo Joelovi,“ poví mi.

Zůstanu na ni zírat. Zaprvé protože jsem úplně zapomněla, že Sixova rodina ho ještě pořád oslovuje jeho nenáviděným jménem. Zadruhé protože kde je sakra ten chlap, co mi teprve před několika dny přísahal, že se změnil?

Pokusím se přes ně nakouknout. Mám metr šedesát sedm, ovšem všichni jsou tak zatraceně vysocí, že vůbec nic nevidím.

„Cože?“

Pohlédnou na sebe, mlčky si něco sdělí a mně klesne žaludek.

„Psala jsem ti,“ vyhrkne Beth. „Asi ti to nedorazilo. Kruciš. Na letištích často vypadává signál.“

Zamračí se a začne se vrtat v telefonu. Asi doufá, že se jí podaří poslat mi tu textovku. Teď už je to ale očividně jedno.

„Je ve vězení,“ oznámí Josh beze špetky emocí.

Překvapeně se zasměju. Protože to vypadá, že jsem právě přeletěla půlku světa, abych strávila dovolenou se Sixovou rodinou, ovšem bez Sixe, což je natolik absurdní představa, že to prostě nemůže být pravda. „Cože?“

„Je to celé jen jedno velké nedorozumění,“ ujistí mě Beth. Joshua obrátí oči v sloup. „Kapelu na tokijském letišti prohledali. Jeden z členů měl v kufru špetku marihuany, a tak všechny zatkli. Jeho právník ale tvrdí, že ho zítra propustí na kauci a do tří dnů se celá tahle záležitost vyřeší.“

Zůstanu na ni zírat. Doufám, že to chápu špatně, protože to vypadá, jako by mi tvrdila, že mě čeká dovolená s postarším párem, s nímž jsem se viděla jedinkrát, a k tomu s dvěma lidmi, jimiž opovrhuju – přičemž jeden z nich navrhl své matce, když se domníval, že jsem z doslechu, aby do mého odjezdu schovala stříbrné příbory.

Nikdo se však nesměje a Beth sebou škube. Kdyby to opravdu myslela jako vtip, netvářila by se takhle ustaraně.

Ohlédnu se za sebe, jako by snad bylo možné vrátit se do letadla a před moment, kdy si mě Baileyovi všimli, jenže na to bych potřebovala cestovat časem. Toto umění jsem ovšem zatím neovládla.

Zablesknou se fotoaparáty a Josh střelí tím směrem očima. Lidé se za námi otáčejí a shlukují se. To ty zatracené vlasy. Mám typicky východoevropský obličej, jaké vídáte po celém New Yorku – s vysokými lícními kostmi a plnými rty. Dlouhé platinově blond vlasy ke mně však upoutávají pozornost. Nasadím si kapuci, ale je už pozdě… Jakmile kdokoli zjistí, že jste na letišti, máte smůlu.

„Měli bychom jít,“ oznámí Josh, který se mračí na něco za mnou. „Někdo by měl držet Drew za ruku, aby ji neušlapali normálně vysocí lidé.“

„Extrémní výška úzce souvisí s předčasnou úmrtností,“ odseknu. Musím přitom zaklonit hlavu, abych se mu mohla dívat do očí.

Povytáhne obočí. „Mluvíš o Marfanově syndromu. A v tvém hlase cítím naději.“

„Jen pokud by se tím nepokazila moje dovolená.“

Všimnu si, že mu cukne koutek. Nemám z toho ovšem nijak vítězoslavný pocit. Podle mě mu jen dělá radost, když lidé mluví o smrti.

•

Projdeme davem k výdeji zavazadel, kde na nás čeká Sixův otec Jim Bailey. Na rozdíl od své ženy je to muž mála slov a – díky bohu – si nepotrpí na objímání. Položí mi ruku na rameno, pokývne a zeptá se, jak vypadá můj kufr. To už se k nám však nahrnou lidi.

Říkala jsem si, že tu nebudu potřebovat ochranku. Jenže moje dovolená začala teprve před pěti minutami a už přemýšlím, že to byl asi špatný nápad. Míří na mě mobilní telefony, natáčejí si mě, před obličej mi cpou věci, které jim mám podepsat – letenku, titulní stránku knihy, účet z restaurace, paži. Cítím první příznaky sílící paniky: po zádech mi stéká pot, srdce mi prudce buší a mám pocit, že se dusím.

„Jak moc jste byla v Amsterdamu opilá?“ zakřičí někdo a další se ptá, jestli jsem do Honolulu přiletěla na odvykačku. Snad všichni na světě viděli videonahrávku, na níž padám z pódia. Drew se do toho vrhla po hlavě! zněl titulek článku v The Daily Mail. Velice promyšlená slovní hříčka, to nemůžu říct. Během několika hodin se objevily stovky gifů, memů a videí na TikToku. Dokud se celý svět nespojí, aby si dělal legraci z vaší osobní krize, nejste dost slavní.

Couvám před davem lidí, jenže ti jdou pořád za mnou. Vzduch zhoustne, až skoro nemůžu dýchat. Zbývá jen několik málo vteřin, než dostanu záchvat paniky, když tu mě chytí za biceps čísi ruka. Josh mě vytáhne z davu, jako by mě vlekl ze silného příboje.

Zcela jistě ho začnu za chvíli zas nenávidět, ovšem právě teď, zatímco mě vede celou cestu až k čekající dodávce, jsem nikoho nemilovala víc.

Dveře auta se otevřou. Vrhnu se dovnitř. To už nás dav úplně obklopí a lidé si natáčejí dodávku. Jako… Kdo z nich se na ta videa kdy podívá? Už jsem ti ukázala taxi, v kterém seděla Drew Wilsonová? zeptají se později svých přátel. A ti přátelé, pokud mají kus mozku v hlavě, odpoví: Proč bych se na to měla proboha dívat? Proč sis natáčela taxík?

Skončím na zadní sedačce, což není zrovna ideální, protože mi v autě bývá špatně, jenže nemám čas si přesednout.

Dodávka se rozjede. Joshua se k mé noze tiskne svým mohutným stehnem v plátěných kalhotách a voní až otravně příjemně. Mýdlem a mužnou pokožkou. Očividně jsem bez sexu až příliš dlouho, jestli tohle se mnou dělá vůně Joshovy kůže. A to sem přiletěl až ze Somálska. Neměl by páchnout letadlem a potem stejně jako já?

Beth nám začne předčítat ze svého průvodce po Oahu. Je možné, aby se vám zvedal žaludek jen ze zvuku něčího hlasu? Protože mně se z toho jejího dělá špatně. Navíc na mě ani nefouká ventilace. Přitisknu si obličej k oknu jako pes.

„Ostrov nabízí vynikající lékařskou péči,“ oznámí Beth. „Někteří místní lékaři jsou považováni za nejlepší v zemi.“

Nechápu, proč nám o tom chce číst. Jasně, jsou mezi námi tři doktoři – Jim, Sloane a Josh –, ale informace o dostupnosti lékařské péče je pro mě asi tak zajímavá jako hele, v tomhle taxíku jela Drew Wilsonová.

„Budeš zvracet?“ zeptá se mě Josh. Zní přitom dost zděšeně na to, že je údajně lékař. Docela o tom pochybuju: připadá mi spíš jako chlap, kterého si zaplatíte, aby dronem sejmul skupinu civilistů.

Krátce se nadechnu nosem. „Snad ne.“ Zadívám se na jeho brašnu na notebook. „Pro všechny případy ji ale otevři.“

V tu chvíli se zatváří ještě pohrdavěji, než jsem doteď považovala za možné.

„V autě se ti dělá zle,“ prohlásí. „Proč jsi nic neřekla?“

„Nevím,“ zamumlám. „Asi protože mě honilo hejno puberťaček.“

„Je stejná jako ty, Joshi,“ podotkne Beth, která se na svého syna zářivě usměje, jako by ta slova snad kdokoli z nás dvou bral jako kompliment. „Dělá, co je potřeba.“

Josh se na mě znechuceně ušklíbne.

„To jsme skoro dvojčata,“ podotkne a nakrčí přitom nos. A tiše dodá: „Akorát já se neživím vrtěním zadkem.“

„A já se nechovám hnusně k lidem, které jsem právě poznala,“ zasyčím.

„V tom případě,“ odvětí, „si asi moc dobře nepamatuješ ten den, kdy jsme se poznali.“

Zatnu zuby. Já jsem se ho neptala, jestli dokončil střední školu. Já jsem svoji matku nevarovala, že by nám mohl ukradnout stříbro.

„Dej si hlavu mezi nohy,“ poradí mi. „A hlavně mi nepozvracej kalhoty.“

Ohnu se a dám si hlavu mezi kolena, přesně jak doktůrek navrhl.

Prozatím mě Havaj vyčerpává víc než můj skutečný život.

2

JOSH

Ponaučení, které jsem si měl vzít z televizních pořadů pro děti: každá lež, byť i jen polopravda, dokonce i milosrdná lež, která má někoho ušetřit bolesti, se vám nakonec vymstí. Jen mě nikdy nenapadlo, že se mi všechny vymstí najednou.

Před několika málo hodinami jsem měl za sebou velice dlouhý let a těšil se, že se svou rodinou strávím dovolenou na Havaji. No, přesněji, že strávím čas se svojí matkou. Čekal jsem, že bude už zdravá – že bude mít za sebou poslední kolo chemoterapie – a že po svém boku bude mít mého otce, který bude předstírat, že je slušný člověk, zatímco se můj bratr zas zlije pod obraz a bude se chovat jako sobec, kterým taky je.

Prozatím mým očekáváním dostál jen táta. Mámě rozhodně není dobře a bratr se ani neobtěžoval ukázat. Začínám si přát, abych z toho letadla býval nevylezl.

Taxi konečně dojede k hotelu. Nějakým malým zázrakem se ta primadona, co s ní můj bratr chodí, zvládla nepozvracet, stejně však vystoupím co nejdřív a hned zamířím do vzdušné vstupní haly hotelu Halekulani.

Tohle místo svým světlým kamenem a nenápadnou elegancí vyzařuje klid a mír. Je to ten typ hotelu, kde nikdo nemluví příliš hlasitě a připadáte si tu, jako byste byli jediným hostem. Na recepci nejsou fronty a vše se řeší bez zbytečné omáčky. Do minuty už nás zaměstnanec hotelu (tiše) vede labyrintem udržovaných zahrad se zurčícími fontánami k výtahu v našem křídle hotelu. Matka nám zarezervovala tři sousedící pokoje na pátém podlaží. Chce, abychom byli neustále pospolu.

„V šest se sejdeme v baru,“ oznámí máma, když dojdeme k našim pokojům. „Při západu slunce se tu koná představení.“

Otevřu dveře do našeho apartmá s ložnicí s pohodlnou širokou postelí, prostorným obývacím pokojem s jídelním a pracovním stolem a pohovkou a dlouhým balkonem s výhledem na Diamond Head. V Dúhá přespávám v malém stanu, v kterém se ani zpříma nepostavím. Jen mít poblíž koupelnu by byl luxus… A tady máme hned dvě, dokonce vybavené japonskými toaletami, které dělají všechno za vás, jen kalhoty si musíte stáhnout sami.

Nemůžu mámě nic vyčítat. Přála si perfektní dovolenou. Tuším proč. Jen si přeju, aby to tak… nepřeháněla. V uprchlickém táboře máme děti, které používají invalidní vozíky podomácku vyrobené ze starých pneumatik a židlí. Kolik vybavení bychom mohli za cenu této dovolené pořídit? A kolik jídla?

„Ty jsi to vážně netušil,“ podotkne Sloane. Nemluví o tomto pokoji. Ani si ho nevšimne. Myslí jenom na tohle – na nás, přestože jsme ještě před dvěma hodinami ani nebyli spolu.

Prohrábnu si vlasy. Kristepane, slušně se to zamotalo.

„Ne,“ odpovím a přinutím se k úsměvu. „I tak tě ale rád vidím.“

Po pravdě, moc rád tedy ne.

Máma se mě rozhodla překvapit tím, že ji na naši rodinnou dovolenou přizvala. No, rozhodně mě… překvapila. Se Sloane jsme měli jen krátký románek, nic víc, a pak odletěla do Somálska. Díky této šťastné náhodě jsem to s ní mohl ukončit. A teď navrch ke všemu, co tu musím předstírat, se mám ještě přetvařovat, že se mi jejím odjezdem neulevilo.

Složí si paže na hrudi. Během cesty z letiště si dala dvě a dvě dohromady.

„Proč jsi svoji matku nechal při tom, že mezi námi není konec?“ zeptala se chladně. „Když ty jsi to za konec považoval?“

Strčím si ruce do kapes. Těžko vysvětlit, že se máma zuby nehty drží představy, že se já nebo Joel usadíme. Domnívám se, že dává svému mizernému manželství za vinu naši averzi k vážným vztahům. Není daleko od pravdy.

„Nechtěl jsem ji rozrušovat, když ji čekala chemoterapie,“ odpovím. Myslel jsem, že jsem z poměru se Sloane elegantně vybruslil a stejně elegantně se vyhnul rozhovoru s mámou. A teď mě znovu čeká obojí.

Do pokoje vstoupí portýr. Mlčky čekáme, až nám vyskládá kufry na lavici v nohách postele. Po jeho odchodu k nim Sloane dojde a svůj mlčky otevře. Uvnitř vypadá jak připravený na focení. Vše má dokonale urovnané. Taková už Sloane je. Precizní a metodická.

Zato Drewino zavazadlo nejspíš praská ve švech. Úplně vidím, jak ho otevře a všechny kalhotky, podprsenky a noční košilky vybuchnou do vzduchu jako konfety. Sám netuším, proč si právě teď představuju Drewiny kalhotky ani proč si je představuju úplně průsvitné a naprosto nepraktické. Trochu mě to znepokojuje.

Sloane otevře zásuvku a zas ji zavře. „Nevadí ti to? Že tu jsem?“

Vadí, pomyslím si. Právě teď je toho tolik, co mi vadí, až se skoro nedokážu zhluboka nadechnout.

„Jistěže ne,“ odpovím, protože druhou možností je říct: No, docela jo. Mohla by ses vrátit do Atlanty?

Stiskne rty. „V tom případě mi prokaž laskavost: po zbytek téhle dovolené se prosím nelísej k přítelkyni svého bratra.“

Překvapeně se zasměju. „Já se k ní lísám?“

„Na letišti jsi mluvil víc s ní než se mnou,“ odpoví. „A v autě ses mohl přetrhnout, aby ses o ni postaral.“

„Jen jsem ji požádal, aby mi nepozvracela kalhoty. To se dá těžko považovat za lékařskou péči.“

Znovu stiskne rty, jako by se mnou nesouhlasila, avšak ví, že další dohadování by bylo k ničemu. Vyjdu na balkon. Připadá mi, jako by v tom obrovském pokoji najednou docházel vzduch. Tuším, že to takhle bude až do našeho odjezdu.

Chytím se zábradlí a zamračím se na nádherný výhled. Co mám sakra dělat? Už jen zdravotní problémy mojí mámy by stačily, abych měl pocit, jako bych se topil, a to ještě budu muset následující dva týdny sdílet pokoj se svojí nespokojenou bývalkou.

Najednou se otevřou dveře sousedního balkonu a ven vyjde Drew. Ty svoje nekonečně dlouhé blonďaté vlasy si vysvobodí z culíku. Mikinu si už sundala, a tak je teď jen v tílku. Všimnu si ledově modrých ramínek podprsenky a náznaku krajky pod tenkou látkou tílka. Klíční kosti, rtů tak plných, jako by ji do nich píchla včela, a spousty odhalené pokožky. Vždycky působí, jako by ji její oblečení nedokázalo úplně zakrýt.

V reakci na ni ucítím tu samou podivnou, bizarní, nechtěnou jiskru jako dřív. Pohled mi opět zabloudí k náznaku krajky pod jejím tílkem. Rychle odtrhnu oči.

Dokážu se chovat slušně. Následující dva týdny se budu muset chovat hodně slušně.

„Dělej, že tu nejsem,“ navrhne s těma svýma vědoucíma hnědýma očima, jimiž jako by viděla přímo do mě.

„To mám v plánu,“ odpovím suše.

3

DREW

Joshua. Prozatím předčil veškerá očekávání.

Protože jsem očekávala, že se bude chovat jako vůl, a jo, v tomhle směru válí.

Nechám ho stát venku a zírat na Diamond Head, jako by mu ta sopka něco provedla. Představuju si ho, jak v duchu skládá seznam věcí, které nenávidí:

1. Drew

2. Hrozbu krádeže matčina stříbra

3. Spící sopky

4. Opět Drew

Postel – bílá, měkoučká a obrovská – mě k sobě vábí, lehnout si však neodvažuju. Na to jsem příliš unavená – ani náhodou bych nebyla schopná vstát, abych se stihla sejít s Baileyovými v hotelovém baru. Místo toho se osprchuju a vydám se na průzkum hotelu, jenom abych se udržela vzhůru.

V kapse mi zazvoní mobil, právě když zkoumám nabídku jednoho z obchůdků ve střední části hotelu. Ještě než hovor přijmu, vím, že volá Tali, protože je to ten typ, co si zapíše číslo vašeho letu a pak se potřebuje ujistit, že jste v pořádku přistáli. Bude z ní skvělá máma.

„Už jsi dorazila? Jsi celá?“ zeptá se.

Vyjdu z hotelu a s tichým zasténáním se posadím na lavičku. Vždyť jsem celý den jenom seděla. Jak to, že jsem tak ztuhlá?

„Málem ne. A máš jeden pokus, abys uhádla, co mi řekl Joshua. Co bylo to první, co mu vypadlo z pusy.“

„Hlavně nám neukradni stříbrné příbory?“ Očividně se doslechla, jak proběhlo naše první setkání. Její pobavené uchechtnutí mi trochu zvedne náladu.

Zuju si jednu žabku a zabořím prsty do trávy. Připadá mi, že i tráva hotelu Halekulani šustí tišeji a příjemněji než kdekoli jinde.

„To by určitě řekl, kdyby si ho sem přivezli. A teď vážně, proč mají lidi příbory z pravého stříbra? Vždyť se to strká do pusy. Když nechci diamant, který se strká do pusy, už vůbec nechci kov, který se strká do pusy. No nic… Ne, o příborech se nezmínil. Řekl: potíš se. Úplně stejným tónem, jako by někdo jiný řekl: krvácíš. Jako… Tohle slušně vychovaní lidi neříkají.“

Zasměje se. Tali je jedna z nejveselejších lidí, které znám, a když teď čeká dítě, kterému se zdvořile přezdívá líbánkové miminko – ačkoli tohle miminko si udělali dřív, než k nějakým líbánkám vůbec došlo –, přetéká dobrou náladou.

„A předpokládám, že ses jako vždy dokonale ovládla,“ prohodí.

Opřu se a nepřítomně se zadívám na krásné bílé šaty ve výloze obchodu. Jsou hezounké a dívčí. Nikdy bych si takové nevzala.

„Chovala jsem se k němu mile,“ zdůrazním. „Tak trochu. Moc si to nevybavuju, protože jsem utahaná, věřím ale, že jsem se chovala jako dospělá. No nic. Jak se má můj budoucí kmotřenec?“

„Jsi stejně hrozná jako Hayes. Ani nevíme, jestli to bude kluk. Abych ti ale odpověděla, tak ona je monstrum, které mi podle jedné milé paní v supermarketu krade krásu. Přesně tohle mi doslova řekla. Je poznat, že to bude holčička, protože vám krade krásu. Už jsi řekla Davisovi, že na tu odvykačku nenastoupíš?“

Jo, tohle. Můj manažer zatahal za spoustu nitek, aby mě dostal do jedné hogo fogo léčebny v Utahu. Díky tomu by vypadal jako princ na bílém koni. Akorát že to udělal, aniž by se mě zeptal, a navíc odvykačku nepotřebuju. Ještě pořád mi běží šestitýdenní pauza v turné, takže mi projednou nemůže vyhrožovat kecy o porušení smlouvy.

Odhrnu si vlasy z obličeje. „Pochopí to, až z toho letadla nevystoupím.“

„Kéž bys ho konečně vyhodila. Proč máš kolem sebe samé chlapy, kterým bych nejradši jednu vrazila?“ zeptá se.

Obrním se, protože čekám, že se zeptá na Sixe. Připravím se přiznat, že se neukázal – což by se dalo odpustit, jen pokud vysvětlím, že je ve vězení –, Tali se ale ještě pořád soustředí jen na mého hrozného manažera.

„Prosím, zavolej Benovi. Je to skvělý právník. Vím jistě, že tě dokáže ze smlouvy s Davisem vyvázat. A můj manžel mu důvěřuje – a víš, že Hayes jen tak někomu nevěří.“

„Věří tobě,“ připomenu jí.

Slyším v jejím hlasu úsměv. „To je asi dobře, když jsem jeho žena.“

Tali a Hayes? Ti dva jsou pár typu věčně na výletě. Nikdy nevědí, co je čeká, ale chtějí, aby to trvalo co nejdéle. Ze svého manželství jsou oba nadšení. Pohled na ně mě děsí.

Protože pokud se pro cokoli nadchnete, pak o to víc bolí, když to ztratíte.

•

Když se konečně dostanu do hotelového baru s výhledem na oceán a každovečerním představením při západu slunce, Baileyovi už tu čekají. Sloane se i teď oblékla, jako by přišla na školení o kličkách v daňovém zákoně, kterými by mohla pomoct zazobancům v krácení daní, ovšem Josh se převlékl do trička a plátěných kraťasů. Sama netuším, proč se mi při pohledu na něj sevřelo břicho. Rozvaluje se v křesle, které je na něj až moc velké, a bezostyšně ukazuje svoje velice vyrýsované bicepsy. Je to, jako když se dozvíte o něčím fetiši, který vás zároveň znechucuje i vzrušuje.

Posadím se na volnou židli vedle Beth, která se na mě usměje, jako bych byla její nejoblíbenější člověk na světě.

„Už se někomu ozval Six?“ zeptám se.

Beth zavrtí hlavou a v očích se jí mihne ustaraný pohled.

„Bude nám moct zavolat, až ho zítra ráno propustí na kauci,“ vysvětlí. „Jeho právník nám ovšem volá pravidelně. Jen doufám, že neprošvihne celý náš pobyt na Oahu, ale to už nějak vyřešíme.“

Zůstanu na ni zírat. Na letišti řekla, že situace se Sixem se vyřeší do tří dnů, jenže na Oahu máme strávit dní šest. Začínám si dělat starosti, že Beth je jedna z těch nenapravitelných optimistů, kteří marně doufají, že se všechno vyřeší k jejich spokojenosti, a neustále svá přání přizpůsobují, aby vše nakonec uzavřeli se slovy, že to tak bylo nejlepší, přestože ve skutečnosti nevyšlo vůbec nic.

„A i kdyby nestihl Oahu, pořád spolu můžete vidět všechny ostatní ostrovy!“ připomene mi Beth a poplácá mě po ruce. „Všechno dobře dopadne. Jsme hlavně rádi, že jsi přiletěla.“

Přikývnu, po pravdě jsem ale tak unavená, že si připadám úplně otupělá. Tak unavená, že moje tělo vyčerpáním přestává fungovat – je tu dvacet pět stupňů a třesu se zimou. Navíc jsem sama na dovolené s úplně cizími lidmi. A ještě pořád jsem otřesená z rozhovoru s Davisem, který jsme vedli, než jsem vyrazila do baru. Je mi u prdele, jestli potřebuješ odvykačku, nebo ne, Drew, oznámil. Není mi u prdele akorát to, jestli to vypadá, že ji potřebuješ, a teď to tak rozhodně vypadá. Takže koukej nastoupit do toho podělanýho letadla.

Ve zkratce – situace není tak růžová, jak bych ráda.

Přinesou mi mai tai, které jsem si objednala při příchodu, a Sloane zdvořile povytáhne obočí, jako by se ptala: Určitě je to podle tebe dobrý nápad? Přemýšlím, jestli budou mít z mojí přítomnosti Baileyovi pořád stejnou radost, i když shodím Sloane do sopky.

Beth nám objedná spoustu jídla a brebentí o spoustě a spoustě aktivit, které nám na tuhle dovolenou naplánovala. Je přesně taková, jaká moje vlastní máma není: povzbuzuje, nesoudí a je ochotná přehlédnout občasné překročení zákona. Six nemůže svému otci zapomenout, že podle něj je hraní na kytaru jen koníček bez ohledu na to, kolik si tím Six vydělává, o své matce toho však moc nenamluví. Takhle se asi pozná, že má dobrou mámu: je jako základ budovy – nepoutá k sobě pozornost a jen ho podporuje.

Tohle všechno jsou ale jen moje domněnky. Ve skutečnosti toho o dobrých mámách moc nevím.

Beth si všimne, že se třesu, a přemlouvá mě, abych si půjčila její pléd. Tím ke mně upoutá Joshovu pozornost. Přimhouří oči, jako by doteď zapomněl, že tu jsem, a připomínka mojí přítomnosti je mu nepříjemná, a znechuceně zkřiví rty. V autě zvrací, myslí si určitě. Venku nedokáže regulovat vlastní teplotu. Čeho je ještě kromě krádeží stříbrných příborů schopná?

Připadám si tu jako na dovolené se svojí vlastní rodinou, což právě proto často nedělám. A za normálních okolností bych nad tím dokázala jen pokrčit rameny, jenže to teď, kdy jsem strašlivě unavená a skleslá, dost dobře nejde. Dnes večer si nepřipadám, jako bych měla jen blbou náladu. Připadám si, jako bych byla předurčená k tomu, abych všechny jenom štvala.

Uleví se mi, když si jdeme konečně všichni po svém. Vrátím se do svého pokoje. Těším se do postele, ovšem místo toho mě to táhne na balkon. Nízko nad Diamond Head visí úplněk. Asi bych si ho měla vyfotit a zveřejnit na Instagramu, abych světu dokázala, že občas bývám i střízlivá, jsem na to však příliš utahaná. Zívnu a otočím se, abych se vrátila dovnitř, když něco zahlédnu: osamělou postavu nehnutě stojící na pobřežní hrázi. Joshua. Nejspíš přemýšlí, jak by mohl využít síly moře ke konání zla. Náhle však shlédne na svoje ruce, jako by mu v tu chvíli seděla na ramenou veškerá tíha světa. K mému vlastnímu překvapení mi to dělá trochu starosti.

Co ho dneska tak rozrušilo? A proč sakra není se svojí přítelkyní, s kterou se neviděl celé měsíce?

Vypadá to, že na tomhle romantickém výletu pro dva nejsem jediná, kdo si připadá osamělý.

4

DREW

22. ledna

Dvacet tři hodin denně je mi prakticky všechno jedno. Klidně si ze svého oblíbeného snídaňového bagelu šňupnu lajnu koksu, porvu se v kádi plné želé a skočím z útesu, u kterého si všichni ostatní dělají starosti, jaká je asi pod ním hloubka.

A pak je tu každý den jedna jediná hodina, kdy taková nejsem, a to je právě tahle. Čtvrtá ráno. Doma je deset večer, takže by dávalo smysl, že nemůžu zamhouřit oka. Ve čtyři ráno bych ale byla vzhůru kdekoli, protože to tak mívám každý den bez výjimky: s bušícím srdcem otevřu oči a rozhlédnu se po potemnělém pokoji, který ve většině případů není mojí vlastní ložnicí. Uvědomím si, že jsem strašlivě sama a že všechno akorát kazím, a to i věci, za které mě ostatní vynášejí do nebes.

Je to hodina, kdy si připustím, že všechno jenom předstírám. Že ten člověk, který se objevuje na titulních stránkách časopisů a vystupuje před tisíci diváky, nejsem já. Ta žena nemá moje jméno, skoro ani nevypadá jako já a ani ji nemám zrovna ráda… A přesto jediný způsob, jakým můžu dosáhnout v životě úspěchu, jediný způsob, jakým můžu dostat, co chci, je co nejusilovněji předstírat, že právě taková jsem.

Po půl hodině, během níž jen ležím a přemýšlím, jestli se to všechno někdy zlepší, vstanu a převleču se do sportovního. Nerada běhám, ovšem hotel oplývá bohatými švédskými stoly a Davis by mě zabil, kdybych přibrala.

Sjedu do přízemí a vyjdu na ulici. Venku vládne ticho, ozývá se jen zurčení fontán a z recepce ke mně občas dolehnou hlasy. Působí to uklidňujícím dojmem. Celé tohle město a možná celý tenhle ostrov. Podnebí je mírné a stromy obsypané ovocem. Tady byste mohli o všechno přijít, a přesto byste přežili. Mám víc peněz, než kolik bych kdy mohla utratit, a přesto mě ta představa stále láká.

„Prosím tě, neříkej, že si chceš jít zaběhat před pátou ráno a v cizím městě,“ ozve se tichý hlas, který bych poznala naprosto kdekoli, hlavně protože patří tomu jedinému člověku, který mnou dvacet čtyři hodin denně jen a pouze pohrdá.

Otočím se a spatřím Joshe, který na mě hledí v paprsku měsíčního světla. Oči má jako letní bouře a vráska mezi jeho zamračeným obočím je hluboká jak příkop. Při pohledu na něj se mi sevře žaludek… Snažím se to ignorovat.

Nedovolím, aby Josh přibyl na dlouhý seznam lidí, kteří si připadají, že mají právo mě neustále opravovat a kritizovat. Co je mu vůbec po tom, co dělám? Bojí se snad, že se chystám vloupat do něčího bytu a i jemu ukrást stříbrné příbory?

„Fajn,“ odpovím s tím nejsladším úsměvem, na jaký se zmůžu. „Nechci si jít zaběhat.“

A pak se otočím a rozběhnu se.

Zamířím hlavní ulicí a cestou si nasadím sluchátka. Míjím dlouhou, předlouhou řadu absurdně předražených obchodů – takových, v kterých bych si v současnosti už mohla dovolit nakupovat, kdybych ráda nakupovala.

Ze sluchátek se linou písně jedné kapely ze Sacramenta. Většinou hraje jen akustická kytara, ale líbí se mi, jak jsou schopní přejít od jemných tónů k velkolepým melodiím. V jednu chvíli se mi poslouchají příjemně, v další mi z nich naskakuje husí kůže.

Je to hudba, jakou jsem kdysi sama skládala. Předtím, než jsem dostala první nahrávací smlouvu a uvědomila si, že nikdy nebudu zpívat své vlastní písně. Už na koncertech ani nehraju na kytaru. Jsi příliš sexy na to, abys jen postávala s kytarou v ruce, vysvětlil mi manažer na začátku mé dráhy. Lidi chtějí show.

Asi jsem měla trvat na tom, že si budu dělat vše po svém, ale bylo mi dvacet, byla jsem na mizině a děsila jsem se, že když budu chtít víc, nakonec nebudu mít nic. Pochybuju, že by to vzhledem k tomu, kam jsem to dotáhla, mnoho lidí považovalo za chybu.

Řada obchodů najednou skončí a přede mnou se vynoří park u pláže. Nad chodníkem se tyčí rozložitý pokroucený strom. Zastavím se a zůstanu na něj zírat. V záři úplňku působí téměř magicky. Jako z pohádky od Disneyho.

„To je fíkovník,“ ozve se za mnou hlas. Vylekaně zalapám po dechu a otočím se k Joshuovi.

„Ty jsi mě sledoval?“

Zevnitř vtlačí jazyk do tváře. „Dobrovolně bych takhle pomalu neběžel.“

„Proč?“ vyštěknu a začnu podupávat nohou. Tohle měla být moje chvilka pro sebe. Nebo přinejmenším bez lidí, kteří mě obviňují z trestných činů. „Vždyť tu ani nikdo jiný není.“

„Jasně. Zapomněl jsem, že je venku za tmy a beze svědků bezpečno.“ Ztěžka si povzdechne a stiskne si kořen nosu. „Uvědomuješ si, že k většině útoků na běžkyně dochází v ranních hodinách?“

Opřu se o pouliční lampu a začnu se protahovat. Už teď mi tuhnou svaly.

„Vypadá to, že si tu někdo zjišťoval, jak se přepadávají běžkyně. A zrovna jsme minuli Tiffanyho a Jimmyho Choo. Ten nejchudší, nejnebezpečnější chlap v ulicích tohoto města jsi právě teď pravděpodobně ty.“

„Aha, jasně,“ odpoví. „A pro tu mizivou pravděpodobnost, že se mýlíš, Drew, jak přesně by ses ubránila? Máš sotva metr.“

„Metr sedmašedesát,“ zavrčím. „A jsem v perfektní kondici. Přeprala bych deset takových jako ty.“

To jsem si lehoulince zapřeháněla. Maxe Greenbauma jsem si ale jeden na jednoho slušně podala. Bylo by to tedy působivější, kdyby nám nebylo devět, když k tomu došlo, a kdyby nebyl na svůj věk poněkud malý.

Josh povytáhne obočí. „Tak deset takových jako já?“

„Přinejmenším deset. A najednou. Filmy od Tarantina blednou v porovnání s mými bojovými dovednostmi.“

Udělá krok do písku.

„Tak mi to dokaž,“ vybídne mě. Ramena má uvolněná. „Uvidíme, jak se dokážeš ubránit.“

Cvrčci cvrkají, vítr vane a měsíční světlo mu hraje na jeho neskutečně dokonalém obličeji.

„Moje jsou registrované jako smrticí zbraně. A podceňuješ, jak ráda bych tě nakopala do koulí,“ odpovím. „Na tvém místě bych mě neprovokovala.“

Vystrčí bradu a zvlní ústa. Projednou nevypadá tak přísně. „Opravdu? Protože takhle se chová člověk, který si zas tolik nevěří.“

Prokoukl mě, a tak mi nezbývá než dostát svému slovu, ačkoli mě samotnou překvapí, že mu nechci ublížit tak moc, jak jsem myslela. Tedy jo, pořád mu chci ublížit. Akorát… míň. Navíc je o čtvrt metru vyšší než já. To už bych se rovnou mohla snažit přeprat strom.

„Ten poslední, s kterým jsem se poprala, si nadělal do kalhot. Opravdu to chceš riskovat?“

„Klidně přiznej, že jsi mnohem slabší než já,“ poví mi a složí si paže na široké hrudi, „a pak můžeme běžet dál.“

Tak jo, beru svoje předchozí slova zpátky. Rozhodně chci tomuhle chlapovi ublížit.

Rychle jako blesk vykopnu nohou. Je to sice dlouho, ale když už nic, pořád umím slušně kopnout. Těsně předtím, než ho zasáhnu, mě však za nohu chytí. O dvě vteřiny později ležím na zemi a Joshua na mně klečí.

Vůbec netuším, jak to udělal, moje vítězství nad Maxem Greenbaumem tím však trochu poskvrnil.

Za předloktí mě vytáhne na nohy. „Chceš něco říct?“

„Ano,“ odpovím a opráším se. „Připadá mi, že tě až moc baví házet ženami o zem. Není divu, že se Sloane tváří v jednom kuse tak nešťastně.“

Opět nasadí ten svůj obvyklý přísný výraz. Asi jsem zamířila hodně nízko pod pás, ovšem já jsem ji sem nepozvala.

„Budu to brát jako tvoje přiznání,“ oznámí mi. „A možná bys to dnes neměla s tím běháním přehánět. Šetři si energii, Baileyovi se na dovolené nikdy nepovalují.“

„Já to zvládnu,“ odpovím. „Větší starosti si dělej o sebe.“

V kapse nahmatám inhalátor, ačkoli ho nemám v nejmenším úmyslu použít právě před Joshem. Jen by si na neustále rostoucí seznam mých vad přidal astmatička. Otočím se k Diamond Head a rozběhnu se. Vím, že budu muset běžet déle a rychleji, než jsem měla v úmyslu, jenom abych Joshuovi Baileymu dokázala, že jeho radu nepotřebuju.

5

JOSH

V žádném případě si neplánovala, že dnes ráno uběhne deset kilometrů. Před hotelem vypadá, že se co nevidět zhroutí.

„To mi hodláš být každý den v patách?“ zeptá se. Lapá po dechu tak silně, až skoro nedokáže mluvit.

„Snad nebudu muset,“ odpovím. „Ani jsem se pořádně nezapotil.“

Drew se předklání, dlaněmi se opírá o stehna a snaží se popadnout dech. Vzhlédne a zamračí se na mě. Na vteřinu se pokochám jejím velice plným dekoltem, než si připomenu, že bych se měl chovat slušně.

„Podívej,“ vybídnu ji, „stačí, když mi slíbíš, že už nebudeš běhat sama v pět hodin ráno.“

Narovná se. V mdlém ranním světle je celá růžová, nenalíčená, oči má obrovské. Vypadá mnohem mladší a nevinnější, než nejspíš je.

„Nějak moc se děsíš cizích lidí a ráda bych podotkla, že z právního hlediska je tento požadavek už ze své povahy nevymahatelný. Například zítra bych mohla jít běhat v pět hodin a pět minut.“

„Je zázrak, že tě dosud nikdo neumlátil,“ podotknu unaveně. „A tím nemyslím někdo cizí. Mluvím o těch, kdo tě znají nejlíp.“

Ušklíbne se, ukáže mi prostředník a odejde.

Konečně jsem volný, jenže do pokoje se vrátit nemůžu, protože Sloane bude ještě spát – ne že bych tam chtěl jít, pokud by byla vzhůru. Noc jsem strávil na gauči, což naši situaci nijak nezlepšilo. Jen mi to připadalo správné. Nemůžu navázat na to, kde jsme loni v létě skončili. Ne když vím, že by si mohla myslet, že to něco znamenalo. Ne když vím, že na konci téhle dovolené bych to s ní stejně znovu ukončil – což je přesně to, co by v mojí situaci udělal můj táta i bratr.

Dojdu k lehátkům u bazénu a dívám se, jak se zpoza Diamond Head pomalu vynořuje slunce, a přemýšlím nad tím, v jak zavšivené situaci jsem se to ocitl. Všechna ta tajemství mě každým dnem tíží víc a víc.

Vážně se mi nehodí, abych musel dělat chůvu bratrově otravné přítelkyni.

Jen si představím, jak běhá za tmy a sama po cizím městě, a musím potlačit zasténání. Jak mi řekla, že by přeprala deset chlapů naráz, když mě stěží zvládla zasáhnout do žeber! Bratr si za ta léta přivedl domů slušnou řádku problémových žen, ovšem Drew Wilsonová je – bez debat – ta nejhorší ze všech.

•

O hodinu později už sedíme u snídaně, když k nám přijde Drew. Od švédského stolu si nese talíř přetékající sacharidy.

„Dobré ránko, Joshuo, Sloane,“ pozdraví s přehnanou srdečností, položí si talíř naproti Sloane a odtáhne židli od stolu. „Vy nebudete jíst?“

„Mám filozofický odpor k švédským stolům,“ odpovím.

Protočí panenky.

„Ještě jsem se ani neposadila, a už teď se ti podařilo udělat z téhle snídaně nudnou záležitost,“ opáčí. „Copak se děje? Je to na tvůj vkus příliš uspokojivé?“

„Je to mrhání jídlem,“ povím jí. „Půlka z toho se vyhodí.“ Vím, že to nepochopí. Ne že by tenhle švédský stůl bral jiným lidem jídlo od úst. Jen je jednodušší to nevidět. Je jednodušší nemyslet na děti v uprchlickém táboře nebo na to, že na podobou snídani by vzpomínaly po zbytek života.

Drew mi věnuje ten nejpřehnanější úsměv na světě a nacpe si do pusy kus čokoládového croissantu. „Jestli ti to udělá radost, mám toho tenhle týden v úmyslu sníst mnohem víc než normálně. Takže toho zas tolik nevyhodí.“

„Americký nadbytek je lidem, kteří vědí, co je skutečná bída, nevýslovně odporný,“ prohlásí Sloane a významně se zadívá na Drewin talíř. Z hlasu jí odkapává pohrdání.

„Vážně?“ zeptá se Drew a přelétne pohledem z drahé kabelky, kterou si Sloane zavěsila na opěradlo židle, na hrnek v jejích rukách. „Jaké je to obří cappuccino? Americký nadbytek je často velice chutný.“

Výborně. Sloane se rozhodla co nejvíc do Drew rýpat a ta se jí to rozhodla oplácet. Přesně tohle totiž ta mizerná dovolená potřebuje.

S talíři jídla dorazí i mí rodiče. Napětí u stolu vůbec nevnímají. Máma vytáhne svého spolehlivého průvodce – Oahu: Zážitek na celý život –, který otevře a přisune ho přede mě.

„Dneska se půjdeme podívat na bunkry,“ oznámí. „V jedné z místních hor byly kdysi vykopané malé vojenské bunkry. Je z nich úžasný výhled.“

Baileyovi ještě nikdy nepodnikli klidnou dovolenou, proto pro mě není tenhle nápad žádné překvapení, ovšem trasa mi připadá dost příkrá. Ne nepokořitelná, ale zároveň ne taková, kterou by se máma ve svém stavu měla pokoušet zdolat.

„Mami,“ oslovím ji opatrně, „to je podle mě příliš velké sousto. Co kdybychom dneska trochu odpočívali?“

„Zvládnu to,“ prohlásí, aniž by se mi podívala do očí. „Podle mě ta první fotka trochu klame.“

Zadívám se na tátu, aby mě podpořil. Je ten poslední, koho chci mít na své straně, zoufalá doba si však žádá zoufalé činy. Nevšímá si mě. Zírá do mobilu a čte si e-maily.

Zamračená Sloane si poklepe ukazovákem na hodinky. „Asi budu muset výlet vynechat. Mám na desátou domluvenou manikúru.“

Drew po mně střelí pohledem a ušklíbne se. Aha, takže švédský stůl představuje „americký nadbytek“, říká její výraz, ale manikúra v hotelovém wellness centru ne? Zadívá se na Sloanino zápěstí. Ani chytré hodinky za čtyři stovky dolarů? Věděl jsem, že to nenechá být. Nejhorší na tom je, že má pravdu.

„Tati,“ oslovím otce. Silou vůle se snažím udržet klidný hlas. „Co si o tom myslíš ty?“

Odvrátí pohled ze mě na knihu a povzdechne si. „Beth, Josh má pravdu. Uvidíme, jak trasa vypadá, ale lepší bude strávit den na pláži.“

Mámě se přes obličej mihne stín. Obávám se, že ten stín potvrzuje moje podezření. Nelíbí se mi to. Máma ho téměř okamžitě zažene, přesto vím, že jsem ho viděl.

A Sloane mezitím opět těká pohledem mezi mnou a Drew, jako bychom představovali nesmírně složitou rovnici, kterou je odhodlaná vyřešit.

„Nevadí, přehodím si manikúru na jiný termín,“ prohlásí.

Náš stůl ozáří oslnivý a horký paprsek slunečního světla a přistane na něj několik ptáků, kteří se nám pokusí ukrást jídlo z talířů. Táta si ničeho z toho nevšímá, věnuje se jen svému telefonu a máma v sobě projednou nedokáže vykřesat dost energie, aby je odehnala. Sloane naopak vyskočí od stolu, jako by snad ti tři malí ptáčci vypadli z Hitchcockova filmu, a z kabelky vytáhne antibakteriální gel.

A Drew se celou dobu směje a olizuje si čokoládu ze svých dokonalých rtů.

Zavřu oči a přemítám, jestli bych se dokázal z téhle luxusní dovolené utrhnout a vrátit se do práce.

6

DREW

Jedeme dodávkou – tentokrát sedím vepředu, což dává smysl, protože a) v autě mi bývá zle a b) na výletě s dvěma páry jsem bez partnera páté kolo u vozu. Beth požádá řidiče, aby nás vysadil v Kailue, což ani není to město, kde naše trasa začíná, a trvá na tom, že se projdeme a vychutnáme si výhled. Na kohokoli by to byla příliš velká námaha a Beth teprve před dvěma měsíci dokončila poslední kolo chemoterapie. Nechápu, proč je na sebe tak tvrdá – mají přece dost peněz, aby se sem mohli vrátit, až jí bude líp, pokud by ji mrzelo, že něco neviděla.

Dvacet minut kráčíme podél bílé písčité pláže na břehu modrého moře, z nějž ční dva malé kamenité vrcholky – ostrovy Mokulua, jak tvrdí Beth a její knižní průvodce. Všichni kromě mě popíjejí vodu – žádnou jsem si s sebou nevzala čistě proto, že mi Joshua připomněl, abych si ji vzala, což mě naštvalo. Pytlík kyselých želé bonbonů, které jsem si sbalila, mi vodu snad dostatečně vynahradí.

Sejdeme z hlavní silnice a před námi se konečně vynoří hora. Je s těmi svými zelenými rozeklanými svahy nepopiratelně krásná – a já nemám nejmenší chuť udělat další krok. Mojí jedinou nadějí, jak se z tohohle výletu vyvléknout, je přesvědčit všechny ostatní, aby se taky rozhodli zůstat tady dole.

„Ta hora je dost příkrá,“ podotknu.

„Na rozdíl od většiny hor,“ zavrčí Josh, jízlivější než obvykle.

Představuju si, jak na něm sedím a rdousím ho.

Drew, nemůžu dýchat, postěžoval by si.

Já vím, odpověděla bych. Je to součástí mého pečlivě připraveného plánu, jak ti ukrást stříbrné příbory.

„Vůbec by mi nevadilo místo toho vysedávat na pláži,“ svěří se nám Sloane. Když s ní Jim a Beth souhlasí, obrovsky se mi uleví. Vyvléknu se z toho a nikdy nebudu muset Joshuovi nic přiznat.

„Klidně se k vám přidám,“ ozvu se.

„Já nahoru půjdu,“ oznámí mi Joshua. V očích má asi tak o dvacet procent zlomyslnější lesk než obvykle. Vytáhne si z batohu jednu ze čtyř láhví vody, které si sbalil, a opláchne si zátylek. „Asi jsi po tom ranním běhu moc unavená. Měla by sis odpočinout.“

Složím si paže na hrudi. „Nejsem ani v nejmenším unavená.“ Je to lež. Ráno jsem si vzala tolik ibuprofenu, až to hraničí s předávkováním, a pořád je mi mizerně.

Gestem, kterým mi dává přednost, ukáže k ústí pěšiny. Vyrazím po prašné cestě. Zatraceně příkré cestě. Kráčím co nejrychleji, abych se od něj dostala co nejdál. Bez námahy mě však doběhne. Díky dlouhým nohám udělá na jeden můj krok hned tři. Není to fér.

„Jak to jde, hlemejždi?“ zeptá se asi po pěti minutách.

„Výborně,“ odpovím a přidám do kroku. Slunce mě pálí do zad a triko se mi lepí ke kůži. Kéž by mi nabídl jednu ze svých láhví vody. „Co ty? Vzhledem k věku by ti mělo dělat starosti, aby sis něco nezlomil.“

„Je mi třicet dva,“ odsekne.

„Aha,“ odpovím trochu zadýchaně, přičemž musím udělat tak dlouhý krok, že se raději přidržím kmene stromu. „Hádala bych ti víc. To bude tím, že ty i Sloane působíte, jako byste byli uvnitř mrtví.“

„Když už je řeč o stáří,“ podotkne, když chvíli kráčíme mlčky, „pěkná ledvinka. Tu jsi dostala jako dárek k elektrickému vozíku pro seniory, nebo sis ji musela koupit zvlášť?“

„Nosím v ní inhalátor, debile.“

Na dlouhou, přenádhernou chvíli se odmlčí. Není slyšet nic než křupání kamínků pod našima nohama. Když opět promluví, z jeho hlasu se tentokrát už neozývá obvyklé pohrdání. „Jak zlé to tvoje astma je? Ráno jsi mi připadala v pohodě.“

Nemám na vybranou.

„Takže jsme se oba mýlili? Tohle chceš říct?“

Debil.