Bedny

Copyright © Rosana Zvelebilová, 2024

Obálka © Rosana Zvelebilová, 2021

Vydalo nakladatelství © Canc, 2024

ISBN 978-80-88623-06-9 (ePUB)

ISBN 978-80-88623-07-6 (MOBI)

.

Břitva

Sobota 7. 12. 2030, 3.15 hod.

Stát na střeše ve světle reflektorů a ukazovat fakáče desítkám ozbrojenejch chlapů na dvoře, který střílej mým směrem… Jop, tomu říkám ideální noc.

Prásk! Prásk! Hvízd!

Tak to bylo o fous. Hbitě přidřepnu za zídku ohraničující plochou střechu Přípravny. Byl by trapas, nechat se sejmout takhlenc blbě.

Střelba ustane. Asi myslej, že mě sundali. Dotyčnej ostrostřelec dole dostává pěknej kotel.

Bezva, chtěj mě živýho, kulišáci. Udělám si pohodlí — posadím se na zem a zádama opřu o rantl.

„Můj tým je dobrej tým, když se spojí s jiným týmem,“ řeknu nahlas a zasměju se. Tuhle hlášku slizkýho ředitele ze sitcomu Ajťáci jsem už dlouho chtěl použít v ňáký vážný situaci. Ani mi nevadí, že ty gaunery sjednotil zrovna hon na moji maličkost. Naopak, jsem na ně pyšnej, že to tak pěkně všechno nachystali.

Srdce mi zběsile poskakuje v hrudníku, ale strachem to není. Asi jenom adrenalin. Ulíznu si vlasy, co mi padaj do ksichtu, a opucuju zamlžený brejle. Jop, v době laserových operací a kontaktních čoček nosím skla. A co? Zakloním hlavu, nasaju ledovej vzduch do plic a zadívám se na temnou oblohu. Je zataženo. Takže konec? Vytáhnu mobil. Sakra, ďoura v rukávu. Sako za pade od Kitona v hajzlu. Zapnu nahrávání videa.

„Morálně flexibilní,“ řeknu a kejvnu, jako že to myslím vážně. „Dík,“ dodám, stopnu nahrávání a zprávu odešlu.

Zatím jsem se moc nepředvedl. Měl bych to víc roztočit, ať si to všichni pořádně užijem. Je to můj areál. Deset skladů, laboratoře, kancelářská budova, auťáky, materiál a stroje — spousta bezva schovek.

Na střechu sousední haly šplhaj odvážlivci v kuklách. Vystajlovali se, aby vypadali jako ze zásahovky. Ha, ale já jim na to neskočím, moc dobře vím, co jsou zač. Rozhlídnu se. Tak kudy vezmu kramle? Zpátky po žebříku nemůžu. Ocelový dveře do strojovny uprostřed střechy nevykopnu. Nasoukat se do větrací šachty? Přes natavenou mřížku těžko.

Pětice chlapů se po vedlejší střeše ostražitě plíží.

No jó! Géčko, vole! Dyť mám univerzální klíč, určitě pude i k těmhle dveřím. Přiskočím ke vstupu a lovím svazek z kapsy. Zakuklenci se profesionálně krejou za komínama a přebíhaj mezi nima.

Kruci! Klíče mi vyklouznou z ruky.

Jeden z pronásledovatelů už je skoro u mě.

Hbitě vytáhnu Princeznu – revolver Ruger GP100, kterej mám už nejmíň patnáct let, a… BUM!

Chlapa zásah do hrudníku skolí. Svíjí se na zemi, chrchlá a snaží se odplazit se ode mě.

„Nehroťte. Máte maximálně polámaný žebra,“ řeknu mu s úsměvem a sehnu se pro klíče.

Zbylí kulišáci mě obklíčej, ale už jsou chytřejší a krejou se. „Vzdejte se!“ křičej na mě.

„Tůdle!“

BUM! BUM! BUM!

Někam nad jejich hlavy, ať pak můžou vyprávět, jak to se mnou měli těžký.

Oplatěj mi to.

Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk!

Poskakuju a vysmívám se jim: „Au, neblbněte, au, to hrozně lochtá!“ Si myslej, že se mnou ty jejich gumičky něco udělaj. Jenom mě zdržujou od marný snahy strčit klíč do zámku. „Kurva už!“ Rázně vezmu za kliku. Bylo celou dobu odemčeno! Údržbáři si s předpisama asi moc hlavu nelámou. Kuřáci blbí! Škoda, že už je za to nezjebu.

Vpluju do strojovny, rychle za sebou zamknu a tlemím se. Po paměti hmátnu po vypínači a štrachám se ze schodů. Za mnou se ozejvaj rány, jak se kulišáci snažej zdolat ocelový dveře, a do dolních dveří už se taky někdo dobejvá, zatímco žvatlá do vysílačky.

Doplním Princezně bubínek a zastrčím ji do pouzdra. Už se mi po těch snaživcích nechce střílet. Není to fér, když mě maj jenom zajmout. No jo, ale co teď? Vzduchotechnika. Že bych si zahrál na Smrtonosnou past? Jupikajej, šmejdi!

Odklopím víko a baterkou v mobilu posvítím dovnitř, abych zhodnotil, jestli se tudy vůbec protáhnu. Docela tam fičí a hučí od turbíny pohánějící vzduch do celýho systému.

Ježiš, to je ale debilní nápad! Soukám se dovnitř. Ještě že jsem tak hubenej. Plazím se v prachu, špíně a rzi, jenom mi na cestu místo zapalovače svítí mobil. A taky mě dost sere, že si ničím svoje nejoblíbenější hadry. Co řeším? Jim bude u prdele, jak vypadám.

Za sebou zaslechnu hlasy. Chlapi tlachaj nad servisním otvorem. Možná uvažujou, že se za mnou vydaj.

BUM!

Pošlu jednu včelku jejich směrem, abych jim to rozmluvil, a málem z toho ohluchnu. Ale zabere to. Soukám se dál. Je to sice úplně k hovnu, ale co už.

Hučení plynule tichne a průvan ustává – podařilo se jim jednotku vzduchotechniky vypnout.

Zastavím se a ani nedejchám. Jsem teď asi někde nad Chemičkou. Jako kluk jsem měl tuhle halu nejradši. Hafo různobarevnejch trubek, nádrží a lávek ze svařovanejch roštů, po kterejch jsem běhal, i když jsem to měl od otce zakázaný. Otravoval jsem pracovníky v bílejch pláštích, a když se nedívali, ochutnával jsem chemikálie, který měli ve zkumavkách. Občas jsem si poleptal jazyk, ale zase jsem po čase bezpečně poznal jednotlivý sloučeniny a jejich koncentraci prakticky po chuti.

Jasně, teď je nejlepší čas na vzpomínky z dětství, magore. O co se tu vlastně snažím? Tohle je už trapný. Chci snad chcípnout tady? Takhlenc zahnanej do roury jako krysa?

Telefon zavibruje. Z displeje se na mě mračí baculatej ksicht modrookýho zrzouna a za ním je barevný potrubí. Takže je taky tady, v Chemičce.

Přijmu videohovor a zašeptám: „Dobrej večír. Co je, Hermane?“

***

Herman je správňácká pravá ruka mafiánskýho bosse, úplně jak z gaunerskýho filmu. Nikdy jsem nerozklíčoval, jestli to má v povaze, nebo se do týhle role prostě časem stylizoval. Kamkoliv přijde, hned má respekt a lidi se ho bojej. Jenom já mu tuhle image kazím, páč jsem na něj drzej, a ani moc nevypadám jako veleváženej kmotr. Ale nebejt Hermana, byl bych dávno pod drnem. A tím nemyslím Poddrno, kterýmu šéfuju.

Jako takhle, nesedím na magistrátě, na to bych neměl čas ani nervy. Jsem spíš takovej externí ředitel temný strany města. Každá dávka, kterou si někdo šňupne, píchne, vykouří nebo spolkne, projde nejdřív rukama mejch zaměstnanců. Primátor, benga a další důležitý lidi mě poslouchaj a málokdo si dovolí vystrčit růžky. Jenom je to fakt makačka, uhlídat takovej monopol, hlavně musím mít přehled o všem, co se kde šustne. Za tím účelem mám pod palcem taky pár bordelů, klubů a heren. No prostě velím tý největší špíně a jsem něco jako král podsvětí.

Jinak ještě vlastním Poddrnostav, to je regulérní stavební firma s rodinnou tradicí. Začínal jsem tam jako překladatel a tlumočník. Je to bezva prádelna špinavejch prachů a  největší hovada, co pro mě dělaj, můžu maskovat za manažery. Ono by asi působilo hodně divně, kdyby nás chtěl kontaktovat třeba novej vařič, dovolal se na infolinku a tam by se ozvalo:

Dobrý den, jeden z našich gangsterů se vám bude hned věnovat.

Se kterým mafiánem si přejete mluvit?

Pro přepojení na oddělení dealerů volte 1, pro přepojení na hackera Bajera volte 2.

Pátek 15. 11. 2030

Kincla, jednoho takovýho kudrnatýho tlouštíka, jsem akorát chtěl jmenovat oficiálním manažerem, a on místo převzetí vysněný pozice… prostě zmizel. Necelý dva roky o ni bojoval, podlejzal a makal jak šroub, a já mu akorát házel klacky pod nohy. Ale ostatní ho už brali jako svýho a všimli si, když nepřišel do práce.

Oni jsou manažeři obecně strašný drbny, takže půl tejdne propírali, kam se asi ztratil. Dopátrali se, že jsem ho poslal do dža, páč nebere telefon, zmizela i jeho máma, pes a všechny krámy z jejich baráku. Já jsem furt někde lítal, nebyl jsem k sehnání, a když jsem se objevil v kanclu, byl jsem strhanej jak kůň.

Na pátek nachystali rozloučení. To byl takovej jejich zvyk, páč jim asi bylo líto, že takovej zmizelej kolega nebude mít oficiální pohřeb. Bajer srdceryvně mluvil o tom, jak se Kincl rád cpal a byl až nezdravě fixovanej na svoji mámu. I Herman pronesl pár slov. Výjimečně jsem to celý natáčel, ale radši tajně, abych je ještě nenaštval. Nasral jsem je až večer, když jsme to šli řádně zapít.

Celou dobu mě trochu tížilo, že tahle chlastačka měla bejt jmenovací, a místo toho je rozlučková. Snažil jsem se to přebít chlastem, ale bylo mi leda ještě víc šoufl. Vymetli jsme hafo barů a skončili v nejvíc ekl strip klubu, kam se naše právnička neodvážila vstoupit, prej aby ještě něco nechytla. Myslím, že její odjezd chlapi uvítali, páč to mohli konečně pořádně rozjet s roštěnkama. Ale pak je dohnal sentiment, nebo co, a rozhodli se mě provokovat – začali připíjet na jednotlivý kolegy, který kdy zmizeli.

Bylo mi z kořalky děsně blbě, tak jsem to po pátý rundě utnul: „Pánové, jestli budeme pít půl deci tvrdého alkoholu za každého, koho jsem zavraždil, pak nás čeká otrava alkoholem!“

Ty překvapený ksichty stály za to. Předtím jsem jim to nikdy takhle na plnou hubu nepřiznal. Kopl jsem do sebe panáka, škytl a ucejtil, jak se žaludek brání.

„Du blejt!“ Čapnul jsem kabát, rozběhl se zadním východem do postranní uličky a hned za dveřma hodil šavli. Pak jsem se dopotácel k popelnicím, klekl si a zvracel zas, zatímco chlapi postupně vycházeli. Mým směrem se šinula nahrbená silueta.

„Nemůžu ho vystát, kokota! Udělám to,“ hučel.

„Neblbněte, počkejte!“ snažili se mu to ostatní rozmluvit, ale ani se nehnuli z místa.

„Slíbil jsem tomu hovadu, že jestli pošle do dža dalšího, osobně ho odkrágluju!“ Došel až ke mně. Ve světle pouliční lampy se zaleskly jeho šedivý vlasy a tenký brejle. A taky břitva, kterou vytáhl z kapsy a rozevřel.

„No ne, Bajer? Že by se tenhle lenoch k něčemu bez remcání vodhodlal?“ rejpnul jsem do něj.

„Podřežu vás jako sviňu!“

Představil jsem si, jak do těch zvratků a vajglů u popelnic poteče proudem moje krev a jak pak do toho všeho sebou plácnu.

„Oukej,“ pokrčil jsem ramenama. Byl jsem trochu zklamanej, že nezdechnu moc epicky, ale vzhledem k tomu, jak mi bylo z chlastu blbě, by mi prokázal službu. Provokativně jsem se na něj usmíval a doufal, že nehodím další šavli.

Bajer se odhodlával snad sto let a tím vytvořil prostor pro další chytráky, aby mu do toho mohli kecat. Kadlec se nebál, páč byl děsně vožralej, odvážil se přijít až k nám a začal do něj valit: „Voe, nebl-bně-te, necelej měsíc to vydržíte, ne?!“

„Tamto není jistý a vůbec se mi to nelíbí. A kolik lidí tenhle zmetek za tu dobu ještě pokosí? Měl jsem to udělat hned po zmizení Klementa.“

Aha, tak pán si potřebuje obhájit vraždičku, došlo mi, proč to tak protahuje. Stejně z toho bude v prdeli. Každej je…

Do diskusního kroužku se k tématu sejmout, či nesejmout šéfa u popelnic za strip klubem připojil další z mejch podrazáckejch podřízenejch.

„Vykašlete se na to. Ještě ho můžeme prodat.“

Bajer chtěl bejt drsnej, čapl mě pod bradou a přiložil mi břitvu ke krku. „Já jim na to nekejvnul, takže ať si políběj!“

„A dost!“ zakřičel Herman.

Všichni se lekli. Naštvanýho ho často neviděli, proto okamžitě ztuhli. I já jsem zpozorněl, páč když tenhle flegmouš řve, už je fakt zle. Dupal směrem k Bajerovi a hulákal na něj: „Ste debil? Taky už to chci mít z krku! A von možná taky,“ ukázal na mě. „Ale když mu teď upižláte palici, akorát všechno poserete!“

„Jo, vy mu taky musíte furt stát za prdelí! Pořád ho krejete! Ani teď nevěřím, že to myslíte vážně,“ oponoval Bajer. „A vy zalezte!“ křikl na lidi, kteří ze zvědavosti vykukovali ze dveří klubu. Radši zase zapluli.

„Oni si ho vychutnaj. Takhle mu to leda usnadníte. Takže teď tu zkurvenou břitvu pěkně schovejte!“ trval na svým Herman.

Bajer poslechl, kopl do mě a šel za ostatníma.

Herman vytáhl cigaretu a připálil si, aby se uklidnil.

„Vy kouříte?“ podivil jsem se a snažil se vstát.

Chytil mě za flígr a táhl uličkou. „Jo. Nikdy jsem nepřestal. Divíte se pokaždý. Utřete se, jste poblitej.“

Někdo z manažerů ještě utrousil: „Jestli si bude pamatovat byť zlomek z tohohle, tak nás všechny povraždí.“

„Nebude! Je vygumovanej, když chlastá,“ odsekl Herman a nacpal mě do auta.

***

Sobota 7. 12. 2030, 3.42 hod.

„Dobrej, šéfe,“ zahuhlá Herman a svraští čelo, „kde to, proboha, jste?“

„V klimošce. Dívejte, jak jsem zasranej.“ Snímám se mobilem. „Vy jste v Chemičce?“

„Jo. Hele, vzdejte to. Maj tu snad armádu. Nemáte šanci.“ Snaží se dostat do záběru po zuby ozbrojený kulišáky v přilbách, ale moc mu to nejde.

„Kde jsou manažeři?“ zeptám se.

„Všichni vás podkopli, šéfe.“

„Ale kdo?“

Docvakne mu, na co narážím, a přistoupí na moji hru: „Všichni, šéfe.“

„Co? I Bajer?“

„Všichni vás podkopli, šéfe!“

„I Lelek a Tichý?“

„Jo, šéfe, všichni vás podkopli!“

„A Kadlec?“

„Všichni vás podkopli, šéfe. Všichni!“

„Ale vy snad ne?“

„I já. Všichni vás podkopli, šéfe.“

„Počkejte, snažíte se mi říct, že mě všichni podkopli?“

„Do prdele,“ přestane ho to bavit, „tohle je docela vážná situace! Kurva!“

Vytáhnu revolver a přiložím si ho ke spánku. „Oukej. Vzdávám to.“ Natáhnu kohoutek.

„Rozmluvte mu to!“ vykřikne vysokým hlasem jeden ze zakuklenců, kterej Hermanovi celou dobu čuměl přes rameno.

Konečně! Jsem rád, že se mi protistranu podařilo vyprovokovat. Teď už není nejmenších pochyb, kdo tuhle šaškarádu spáchal. Ale stejně se zeptám: „Co jste zač?“

„Jestli to chcete vědět, tak pojďte sem!“ odpoví mi rázně.

„A jak to mám asi udělat?“ Trochu se stydím, páč natěsnanej ve ventilaci se zbraní u hlavy musím vypadat jako naprostej debil.

„Už si pro vás jdou, tak počkejte.“

„Děkuji, ale raději se zastřelím. Přeji hezký večer.“

„Ne!“ stihne ještě vykřiknout, než hovor ukončím.

BUM!

Ale ne do palice. Jenom do plechu, aby podle díry poznali, kde přesně jsem. Zatřesu hlavou, abych uvolnil zalehlý ušní bubínky, a rozesměju se. Určitě jsem je pěkně vystíhoval, že jsem se fakt odprásknul a že maj definitivně po srandě. Snažím se netlemit moc nahlas, abych je ještě chvíli podusil.

Ucejtím, že se na ventilaci věšej těžkooděnci. Baví mě představa, jak se to snažej strhnout: „Květoslave, pocem, je nás málo!“ a osmnáctej zakuklenec v plný zbroji vyskočí, chytne se držáků tunelu a mrská sebou. Devatenáctej popadne Květoslava za pas a všichni v rytmu Macareny trhaj…

Rupne to. K mýmu zklamání je jich jenom šest. Vysypou mě ven jako pytel brambor. Furt se ještě chechtám. Prošacujou mě, seberou mi zbraň a divěj se, že mám jenom jednu. Pak mě za hlasitýho potlesku všech zúčastněných odvlečou k servisní lávce spojující protilehlý strany Chemičky. Nemůžu si nevšimnout, že jedna z nádrží s hektolitrama louhu pod lávkou je, i přes přísný bezpečnostní předpisy, otevřená. Ale tuším, že je to záměr. Na druhým konci čeká skupina těžkooděnců a míří na mě vším možným. Jsem neozbrojenej, a stejně mě musej jistit? To jsou ale lichotníci.

Šestice kulišáků do mě lehce strčí. Pochopím, že se mám na lávku vydat bez nich. Nahodím svůj arogantní úsměv a pomalým, ale frajerským krokem vyjdu. Oprašuju si sako, narovnávám kravatu a ulízávám patku. Manažeři sledujou moji potupu z různejch koutů haly. Aspoň vrhnu na každýho z nich pořádně vražednej pohled. Klopěj zraky. Jejich radost z toho, že jsem konečně polapenej, střídaj obavy. Však mě znaj. Speciálně na Bajera udělám známý gesto přejetím prstu po krku, abych ho vydusil. Radši se schová za sloup. Bezva, furt jsou ze mě posraný.

„Dál už ne,“ dostanu pokyn z druhý strany, když jsem asi tak v půlce lávky, přesně nad tou otevřenou nádrží.

Jeden kulišák vyjde mým směrem. To bude velitel. Nadešel čas zúčtování! Pořádně mě sprdne, než mě sejme. Těším se. Doufám, že to bude jako ve filmu, ve kterým záporák několik minut líčí svoje motivy a klaďas mu pak vynadá. Vmete mu do ksichtu, co všechno způsobil, aby pro diváky zrekapituloval, jak moc je ten padouch zlej. A nakonec ho oddělá ňákou potupnou a bolestivou smrtí.

Zastaví se v bezpečný vzdálenosti ode mě, sundá si ochranný brejle a zamrká na mě hnědozelenýma kočičíma očima.

Křením se od ucha k uchu a čekám, až se odhalí úplně.

Stáhne si kuklu, až jí ve vlasech zapraská statická elektřina.

„Zbořilová!“ zajásám. „Jaký to šok! A to jste to celé…,“ kroužím prstem nad houfem lidí, který na mě čuměj a čekaj, co bude, „… vy sama?“

„Ano. Žádný z vašich dalších nepřátel v tom nejede. Je to čistě můj projekt,“ odpoví mi medovým hláskem s nádechem pýchy.

„Panečku, to je ale překvapení! To jsem vážně nečekal,“ snažím se znít nadšeně. Vlastně jo, jsem nadšenej.

Na bledý tváři jí vyčaruju vítězoslavnej úsměv. Akorát jako vítěz vůbec nevypadá. Podle kruhů pod očima jí asi dalo pěkně zabrat tohle všechno zorganizovat. V uniformě podobný těm, který nosej poldové, jí to moc nesluší a po sundání kukly se jí naježila ofina a rozcuchalo mikádo. Ve filmu by ten klaďas vypadal určitě mnohem líp. Co kdybych ji trošku pozlobil, aby jí ten úspěch tolik nestoupnul do hlavy?

„Hm, hm,“ vrtím hlavou s rukama založenejma na prsou. „Je to dokonalý. Až na… No nic.“

Rozpačitě se rozhlíží. Úplně slyším, jak jí v hlavě cvakaj kolečka. Projíždí si ten svůj ďábelskej plán od začátku do konce a nenapadá ji, co mohla přehlídnout nebo zanedbat. Ví moc dobře, že jakoukoliv maličkost dokážu využít k tomu, abych se z toho vykroutil.

„Až na co?!“ vyhrkne netrpělivě.

Ukážu na ni. „Rtěnka. Rozpatlala jste si ji, když jste si to sundávala.“

Zírá na mě a nechytá se. Asi nemůže uvěřit, že mám na mysli jenom tohle.

„A taky jste si zelektrizovala vlasy. Vypadáte jak odkvetlá pampeliška.“

Výraz nezmění.

„Tak co?“ Rozmáchnu ruce a teatrálně tlesknu. „Jak mě vodděláte?“

Pořád si mě prohlíží a snaží se odhadnout, co mám za lubem.

„Vy jste blbej!“ Konečně jí dojde, že si z ní jenom dělám prču.

„Hodíte mě do louhu?“ Nakloním se nad nádrž pod náma.

Potutelně se usměje. Určitě si tenhle výraz trénovala před zrcadlem.

„To bude epický. Po pár sekundách doslova zmizím ze světa!“ Sakra, už nezním tak lehkomyslně, jak jsem chtěl. Smrti se nebojím, ale plácat se před tolika lidma v žíravině? Nic moc. „Jenom si říkám, proč někdo, kdo plánuje pomstu pět let, nevymyslí něco důmyslnějšího.“

Neodpovídá, jenom se šibalsky culí. Určitě to není všechno.

„Ale co, proti gustu…“ Pokrčím ramenama.

Opře se o zábradlí. „Hydroxid sodný.“ Zadívá se do nádrže. „V tom jste rozpouštěl mrtvoly lidí, které jste zavraždil, že?“

„Jop.“

„Takže sám víte, že nějakou chvíli trvá, než se louh prožere tkáněmi. Asi to bude dost bolet.“

„Nemám šajnu.“ Na sucho polknu. „Vždycky byli tuhý a nakouskovaný, když jsem je nakládal.“

„Viděla bych to na několik dlouhých minut, kdy se budete snažit vyškrábat ven. I když jste rádoby drsňák, nevydržíte to a začnete škemrat o pomoc, řvát v bolestné agónii a hlavně…“ Zase nasadí ten svůj natrénovanej šibalskej úsměv. „… budete všem jenom pro smích.“

Buch! Buch! Buch! Buch!

Bezva, srdce mi bouchá jak splašený, cejtím sucho v krku a žaludek mám jak ve svěráku. Očividně si splnila domácí úkoly, dělala referáty i schémata, rešerše a průzkumy, a zjistila o mně všechno. Takže ví ito, jak mi záleží na tom, abych se neztrapnil.

„Vaši podřízení a mraky dalších lidí si vás budou pamatovat jako zoufalce topícího se v louhu,“ mluví potichu a klidně, ale s dost zákeřným tónem. Tenhle proslov si určitě taky nacvičila. „Věřím, že se i poserete!“

„Oukej,“ řeknu tišeji, než si přeju. Sleduju, jak se na stupínkách u kádě připravujou tři chlápci v gumových oblecích, aby mi případně zabránili vylízt. Nechci přijít o image šmejda, kterýmu může celej svět políbit prdel, takže se ze všech sil snažím tvářit, jak jsem v pohodě a nebojím se. „Bezva, že mě nakonec sejme ženská. Splněj se mi mokrý sny.“

„Skočíte tam sám,“ oznámí mi, jako by to byla hotová věc.

Jasně, víc ponížení! „To nemůžu,“ oponuju šeptem, aby to slyšela jenom ona. „Dal jsem slib.“

„Komu?“

Hlavou hodím směrem k Hermanovi, kterej s tou svojí zrzavou palicí mezi těžkooděncema docela září.

Ona se k němu otočí a na celý kolo zařve: „Dovolíte svému šéfovi spáchat sebevraždu?“

Úplně ho tím, chudáka, uvede do rozpaků. Všichni na něj zíraj a čekaj na odpověď.

„Jo,“ zaburácí.

„Můžete,“ sdělí mi ta potvora, jako bych to neslyšel.

„A když odmítnu?“

„Jistě tušíte, že jsem si připravila hodně důmyslný způsob mučení. Takový, jaký si zasloužíte. Bude to na několik hodin, možná i dní. Tohle,“ ukáže na káď pod sebou, „berte jako velkorysou možnost vyhnout se tomu.“ To je hodná, že mi dává na výběr.

„Oukej,“ špitnu poraženě. Začnu si zouvat boty a zároveň vytahovat opasek.

„Co děláte?“ diví se a netrpělivě poklepává nohou.

„Některý věci to nerozpustí,“ vysvětluju. Sundám si sako a vestu. Do kapes nacpu klíče z kalhot, brejle a hodinky. Jsem rychlej, proto to nebere jako zdržování a nechává mě. Přelezu zábradlí a otočím se k ní. „Dejte bacha, ať vás nepocákám. Je to silná žíravina.“

„Tak šup!“

Věnuju jí úsměv, kterej měl bejt škodolibej nebo ironickej, ale nevím, jak se mi povedl. Odstrčím se.

ČVACHT!

Náraz je opravdu tvrdej. Nejenom o hladinu a dno kádě, která není na skok z takový vejšky dost hluboká, ale hlavně ze zjištění, že mě nic nerozežírá. Voda! Je to zkurvená voda! Vynořím se.

Všichni se smějou a nejvíc Zbořilová, nahnutá přes zábradlí.

„Děláte si ze mě prdel?!“ ječím nasraně.

„Jo!“

„Kurva, kurva! Kurva!“ nadávám a vztekle plácám do vody. „Mrdat!“

„Myslela jsem, že máte srandu rád,“ zesměšňuje mě dál.

Vrhnu na ni zlej pohled a škrábu se ven. Kdy se jí ta káď podařila vypustit a naplnit vodou, abych si ničeho nevšiml? Za to má u mě zlatýho Bludišťáka!

Chlapi v gumovejch oblecích mě vytáhnou a spoutaj mi ruce za zádama. Snažím se tvářit nasraně, i když… Jop, trochu mě mrzí, že jsem to mohl mít za sebou, ale zároveň se těším, co vymyslela.

Za potlesku všech mě odvedou na parkoviště a otevřou kufr potlučenýho červenýho esúvéčka s kýčovitejma plamenama na bocích.

„Je to nutný?“ ptám se arogantně.

„Vám se snad nechce do Pekla?“ posmívá se mi Zbořilová.

„Mrdat,“ prsknu.

Navlíknou mi černej pytel na palici a pracně, páč kopu jako blázen, aby to neměli tak snadný, mě nacpou dovnitř.

*

Hází to se mnou jak na centrifuze a je mi z tý jízdy blivno. Určitě to dělá naschvál. Už chápu, proč to auto takhle pojmenovala. Hej, řídí Peklo, to je vtipný! Má to vymyšlený, holka.

Zhluboka se nadechnu a zjistím, že pytel, kterej mám na hlavě, docela pěkně voní. Když se mi tohle párkrát v životě poštěstilo, páchlo to zatuchlinou, kouřem a vším možným. Že by používala aviváž?

.

Kutloch

Sobota 7. 12. 2030, 4.28 hod.

Peklo zastaví. Já už ani nekopu, když mě z kufru vytahujou. Přes pytel nic nevidím, v mokrejch ponožkách čvachtám jako kachna a třesu se zimou. Dovedou mě kamsi, kde to voní po dřevě, posaděj mě na židli a sundaj mi pouta i pytel.

Mžourám kolem sebe a snažím se identifikovat rozmazaný fleky. Jsem v ňákým skladu. Na paletách jsou naskládaný dřevěný bedny. Jsem opravdu tam, kde si myslím, že jsem? Mám v tom zmatek, tady to neznám.

Je tu ještě jedna židle, stolek a dál u stěny lavice, na který sedí pár zakuklenců. Tři stojej u mě, aby mě jistili. Za sebou mám patero vrat pro zásobování a pět luxferovejch oken. Je tu čisto, takže se tenhle sklad asi normálně používá. Myslím tím i pro jiný věci než pro mučení hajzlů.

Plechový dveře po straně se otevřou a naštrádujou si to sem dva nabušený týpci. Zjevně maj pro strach uděláno, páč nemaj kukly. Nejspíš budou v mým nadcházejícím útrpným programu hrát ňákou významnější roli.

„Dobrej den,“ pozdravím, ale oni neodpověděj. Stoupnou si těsně ke mně a zlostně se mračej. Aspoň si je tak můžu prohlídnout, páč na dálku vidím prd. Větší svalouš je plešatej, s tetováním na rameni. Toho neznám. Menšího, s hnědejma vlasama a fousama, znám. Ukážu na jeho tmavomodrý triko s obrázkem, který má obtažený kolem bicáků: „Není vám to malý?“

Zavrčí.

„Proč nic neděláte?“

„Jako co bysme měli dělat?“

„No… Třeba byste si mohli vytáhnout z prdele ty barbíny a začít si trochu hrát!“ provokuju je.

„Máme vás jenom hlídat, než přijde šéfová,“ brblá plešoun.

„Aha…“ Povoluju si kravatu.

Oba zpozorněj. Jsou dost ostražitý. Nejspíš dostali echo, že si maj dát majzla, páč u mě člověk nikdy neví.

„Klid. Jenom si to sundám, když vidím, že ani vy si na formální hadry moc nepotrpíte. Jeden v teplákách, druhej v tričku ze základky…“ Přehodím vázanku přes opěradlo židle, rozepnu horní knoflíky košile a civím na infantilní obrázek babky s pytlem a koštětem, kterej má ten menší na hrudi: „… ale vy se i chováte, jako by vám bylo deset. Třeba se počůráváte a pokakáváte.“

„Přestaňte,“ sykne a zatne pěsti.

„Abyste se zase nerozplakal!“

DUC!

Vrazí mi takový dělo, až slítnu ze židle.

***

V prvním patře administrativní budovy Poddrnostavu mám nóbl kancl. Teda… měl jsem. Teď už ho bude mít někdo jinej, páč já budu mrtvej, ale to je fuk. Prostě ta kancelář je hrozně kýčovitá – samý dřevo, obrazy, robustní stůl a zlatý zdobení všude možně. Takhle si to zařídil můj megalomanskej tatík, a mně se to pak nechtělo měnit, když se odebral na onen svět. Jenom jsem tu kýčovitost podtrhnul dekorací v podobě pravý japonský katany.

Ale na zlato každej kašle, spíš si všichni všimnou silnejch ocelovejch dveří, který jsou v tý místnosti jako pěst na oko. Nechávám je otevřený, páč zaměstnanci stejně věděj, co za nima je – na první pohled malá zasedačka s projektorem, trezorem a několika plechovejma skříněma. Odtokovej kanálek a hadici na vodu považujou za pozůstatek ňákýho úklidovýho kumbálu, což potvrzujou i nechutně zelený kachličky na zdech. Málokdo ale ví, že je tahle zasedačka dokonale zvukotěsná,
snímaná kamerama, který promítaj na monitor vedle dveří, a má vlastní odvětrávání i přívod plynů. Hlavně, že je tam wifi.

Sobota 9. 11. 2030

Kincl mi tak v jednu ráno volal, byl rozrušenej a sotva jsem mu rozuměl přes řev někoho dalšího.

„Šéfe! Vloupali se sem.“

V záběru za ním byla tma jako v pytli, takže jsem neměl šanci poznat, co se vlastně děje. I tak jsem vyskočil z postele a navlíkal na sebe hadry.

„Kde jsi?“

„V tvojem kanclu. Jednoho jsem střelil.“

„Je mrtvej?“

„Ne, křičí a válí se po zemi. Ty ho neslyšíš?“ Otočil kamerou mobilu.

Chlapa jsem ve tmě neviděl, ale rozpoznal jsem lesk zbraně. „Seber mu tu pistoli, ježiš.“

Uslyšel jsem zvuky, jak můj pokyn splnil.

„Šikovnej.“ Cpal jsem si do kapes doklady a hledal brejle. V tu chvíli jsem byl i rád, že mi po otci v týhle odporně honosný vile zůstala spousta serepetiček, sošek a dalších blbostí, páč jsem nikdy neuměl telefonovat a u toho dělat něco dalšího, takže jsem si mohl mobil vždycky o něco opřít, abych byl pořád v záběru při týhle zběsilý vstávačce. „Co ti další lupiči?“

„Byli jenom dva. Ten druhej se leknul a zaběhnul do Kutlochu. Tak jsem ho tam zabouchnul.“

„Teda, ty jsi hlavička,“ pochválil jsem ho a obouval se. „Rozsviť.“

Sotva Kincl uviděl hrozivej výjev, strašně se vyděsil a začal se zraněnýmu omlouvat: „Promiňte, já jsem nechtěl, ale vy jste vystřelil první!“

„Hej, kámo,“ přerušil jsem jeho začínající paniku, „dobře jsi to udělal. On by jinak zabil tebe.“ Nasedl jsem do auta, strčil mobil do držáku a vystartoval.

„Já…“ Utřel si nudli rukávem. „Tady je krve…“

„Cos tam dělal takhle v noci?“

„Chtěl jsem dokončit ten projekt.“

„Seš úžasnej. Manažer, jak má bejt.“ Snažil jsem se ho přivíst na jiný myšlenky.

„Vážně?“

„Jasně! Už jsi manažer. Oficiálně. V pátek tě budu jmenovat a pak se vožereme do němoty. A šoupnu tě za listopad na nástěnku.“

„To bys pro mě udělal?“ zněl skoro dojatě.

„Tovižejo.“

Takhle bezduše jsme se bavili celejch nekonečnejch deset minut, než jsem dorazil do Poddrnostavu. Ale podařilo se mi Kincla uklidnit. Až když jsem vběhl do kanclu, troufl jsem si hovor položit.

„Výtečně. Dobrá práce,“ nepřestával jsem na kudrnáče mluvit a šel se podívat pod svůj stůl na postřelenýho.

Ten se klepal v bolestný agónii, hekal, chrčel a v břiše měl díru jak po granátu. Neměl šanci.

Vytáhl jsem Princeznu.

BUM!

Do hlavy. Rázem bylo ticho. Jenom Kinclovo posmrkávání jej trochu narušovalo.

„Co je?“ Podal jsem mu krabičku s kapesníkama. „Užs vraždu viděl, ne?“

Rozklepanejma rukama se konečně pořádně vysmrkal. „Tohle je jiný. To já jsem…“

„Ser na něj! Byl to ňákej čórkař. A navíc jsem ho voddělal já. Tak buď v klidu, kámo.“

„Ale nebejt mě –“

„Už ticho! Pojď, mrknem se na toho druhýho.“ Zapnul jsem obrazovku u Kutlochu a prohlížel si polapenýho nebožáka. Seděl schoulenej na zemi, hlavu měl položenou v dlaních a pod ním se udělala tmavá louže. „Tohos taky trefil?“

Kincl zavrtěl hlavou.

„Aha. Asi se jenom posral.“ Stiskl jsem tlačítko s ikonkou mikrofonu na panelu obrazovky. „Dobrej večír, mluví k vám ředitel.“

Chlápek zbystřil a začal se vyděšeně rozhlížet po místnosti.

„Dejte svoji zbraň ke dveřím.“

„Já žádnou nemám,“ zněl spíš vztekle, ale mně bylo jasný, že je podělanej strachy. Doslova.

„Jak se jmenujete?“

Pevně sevřel rty. Nechtěl mi to říct.

„No tak! Bude lepší, když si o vás něco předem vygůglím, než když to pak budu muset zjišťovat… jinak.“

Došlo mu, že mám na mysli mučení. „Lukáš Lustig,“ hlesl.

„To je hezký. Budu vám říkat Lulu.“

Zatvářil se, jako by na něj mluvil ňákej úchylnej blázen. Pak se vzpamatoval a začal křičet: „Prosím, pusťte –“ Dál jsme ho neslyšeli, páč jsem vypnul audio.

„Co s ním bude?“ zeptal se Kincl opatrně. Pořád ještě cvakal zubama z rozrušení.

Zadíval jsem se mu do očí a zvážněl jsem. „Mohl bys ho zabít ty, aby sis vyzkoušel, jaké to je.“

„Ne… to je dobrý,“ vykrucoval se.

„Muž, který teď leží pod mým stolem, nezemřel tvou rukou. Ale jestli chceš být vrahem, jakým jsem já, pak máš jedinečnou příležitost.“ Můj temnej hlas a zlostnej pohled ho pěkně děsil.

„Já… já respektuju, že zabíjení je jenom tvoje.“

„To seš hodnej,“ usmál jsem se. „Ale můžeš se koukat, až si pudu tady s Lulu pokecat.“ Zaťukal jsem na obrazovku.

„A… je to nutný? Není zraněnej.“

Zamračil jsem se. Bylo potřeba Kincla ještě trochu podusit.

„Ale bude zraněný, až s ním skončím. A viděl tě. Nebo snad ne?“

„Myslím, že ne. Byla tu tma.“

„Nemůžeme ho pustit, jestli tě viděl. Přijde se pomstít nebo tě udá.“

„Já… už bych chtěl pryč,“ přiznal.

Nahodil jsem úsměv a poplácal ho po zádech. „V poho, kámo. Hodím tě dom. A ten bordel tady taky ňák vošéfuju. Tak jedem?“

Cvakat zubama nepřestal.

*

Pak mě čekala práce. Na detaily jsem si vždycky volal svoji oblíbenou úklidovou firmu. Oni to uměli vydezinfikovat do dokonalosti. Dokonce používaj takovej ten sprej a brejle, jaký mívaj detektivové ve filmech. Výdobytek v podobě GarbS, a. s., jsem znal už čtyři roky. Byli fajn – nakmitali, ať byl den nebo noc, nikdy se na nic neptali a vyčistili cokoliv, co jsem jim zadal. I když to stálo nehorázný prachy, mlčenlivost byla u nich na prvním místě. Jako jedni z mála ode mě dokonce po čase dostali klíče od areálu i od mýho kanclu. Asi jim bylo jasný, co uklízej, ale ty největší tratoliště nebo mrtvoly jsem na nich pochopitelně nechat nemohl.

Takže jsem odtáhl Podstoláka, naporcoval ho a naložil do louhu. Můj pracovní stůl zrovna vypadal jako obětní oltář, takže jsem si musel napsat, který dokumenty nacucaný krví vyhazuju, a vydrhnul jsem ho od toho nejhoršího. U toho jsem průběžně kontroloval Lustiga skrz obrazovku – přesunul se do jinýho rohu a vypadalo to, že usnul. Gůgl mi o něm moc neprozradil, a když nevím, s kým mám tu čest, jsem nanejvejš opatrnej. Pustil jsem mu tam trochu oxidu dusnýho pro radost a zašel si pro pár věcí a ochrannejch pomůcek, páč BOZP není dobrý zanedbávat ani při mučení a vraždění.

Zapnul jsem odvětrávání, nasadil si plynovou polomasku a vlezl do Kutlochu za ním. Oblblej byl dostatečně. Přisunul jsem mu židli přehozenou igelitem, aby nemusel sedět na zemi, přikurtoval mu ruku k očku na zdi, prohledal ho a zjistil, že vážně žádnou zbraň nemá. Hodil jsem před něj poloprázdnej černej pytel a posadil se ke stolu, abych počkal, než se vzpamatuje.

Pár minut si užíval veselosti, a pak bylo vidět, jak mu mozek začíná fungovat a ozejvá se pud sebezáchovy.

„Prosím…, neubližujte mi.“

„Chápu, že máte strach o svůj život, ale když budete spolupracovat, skvěle si to oba užijeme.“

Z jeho pokřivenýho výrazu jsem vyčetl cosi o úchylákovi. Ale nedivím se, v řeznický zástěře prochcaný krví, v tý polomasce a s inseminačníma rukavicema jsem určitě vypadal jako bláznivej Frankenstein. Docvaklo mu, od čeho jsem se asi tak zaprasil.

„Co jste udělal? Kde je?“

„Myslíte vašeho parťáka? Vodprásk jsem ho.“

Jako bych na něm zmáčkl čudlík demo. Začal sebou mrskat, div si neurval ruku, křičel, ať ho pustím, brečel, nadával, vyhrožoval, a dělal prostě všechno, co lidi obvykle v takový chvíli dělávaj.

„Nebudu se s váma bavit, když takhle zlobíte.“ Sundal jsem si polomasku i rukavice a čekal, až se vyblbne. Ignorování těch zoufalejch výlevů bylo vždycky jediný, co pomáhalo. Aspoň jsem si přečetl e-maily a prohlídnul si fórky na internetu.

Vážně se snažil uklidnit. Dokonce praktikoval i ňáký dechový cvičení. Za pár minut už vypadal použitelně.

„Tak co, v pohodě?“ zeptal jsem se ho.

Kdyby pohledy vraždily, byl bych tuhej.

Ukázal jsem na pytel a on pochopil, že je pro něj.

Rozklepal se, páč se asi bál, že tam najde kousky svýho kolegy. Ale byly tam jenom ručníky a čistý gatě.

„Nebudu se koukat,“ ujistil jsem ho a zase se zadíval do mobilu.

On se po dlouhým váhání utřel a převlíknul. Když naházel svoje špinavý hadry a igelit ze židle do pytle, v největších obavách se posadil zpátky. Otevřel jsem plechovou skříň, aby na její obsah dobře viděl.

„Tak co mi povíte?“

Vyděšeně si prohlížel mučicí nástroje pečlivě narovnaný na poličkách. Vždycky jsem sázel na fantazii vyslýchanejch. Jejich představa „na co to asi je“ byla kolikrát bolestivější než samotný zapojení danýho předmětu.

„Měli jsme zjistit informace,“ spustil.

„Jde vám to skvěle,“ pochválil jsem ho. „Jaký přesně?“

„Kam jste zašil miliony, který jste ukradl.“ Postupně jsem se dozvěděl, že má přítelkyni a velkýho psa, je analytik a hledá bitcoiny, který jsem jim vyraboval z peněženky. Taky měl zjistit, co jsem provedl nějakýmu Janu Pařízkovi – jak jsem ho oddělal a kde skončil. Ale jinak jsem z něj nedostal nic podstatnýho.

*

Už bylo půl osmý ráno, byl jsem unavenej, on mlel to samý dokola a do mučení se mi nechtělo. Nemluvě o tom, že mě vlastně ani moc nezajímalo, kdo tyhle dva poslal a co tu chtěli.

„Tak jo, pane Lulu,“ zvedl jsem se, „pustím vám sem zase trochu toho lahodnýho plynu pro rozveselení. Potřebuju vás někam odtáhnout a bude lepší, když pudete po svejch.“

Roztřásl se jako osika, ale vypadalo to, že se snaží smířit s koncem. Než na něj začal oxid dusnej působit, zavolal jsem GarbSu, kdy se maj stavit, a byl jsem rád, že na ně nemusím čekat.

V sobotu obvykle nebejvala v Poddrnostavu ani noha, proto jsem se s Lulu mohl vyřádit venku. Odvlekl jsem ho na louku za halama.

„Prosím, nezabíjejte mě,“ usedavě plakal.

Vytáhl jsem Wondru, svoji oblíbenou pistoli Dan Wesson ECO, kterou jsem si pořídil, když jsem kupoval zbraň Hermanovi. To abysme měli stejnou. Líbilo se mi, že ji musím po každým výstřelu natahovat – jako že vrah musí vynaložit ňáký úsilí a je to takový dramatičtější.

„Prosím!“ zhrozil se Lustig, ale jinak se nehnul z místa.

„Myslím, že budete mít větší šanci, když poběžíte,“ popíchl jsem ho.

Hbitě se otočil a mazal jak o život. Byl na něj legrační pohled, jak pod vlivem plynu pletl nohama a nechtěně kličkoval.

Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk!

Vystřílel jsem všech deset nábojů.

***

Sobota 7. 12. 2030, 4.40 hod.

„Pěkná!“ zhodnotím Lustigovu ránu a ani se nesnažím postavit na nohy, jelikož očekávám pokračování. „Taková vod srdíčka.“

Jasně, že to u týhle jedný neskončí. Bouchnou mu saze a už mě řeže hlava nehlava.

Chechtám se a ani mě nenapadne se bránit. Podobný emocionální výbuchy mě neskutečně bavěj a nechci to kazit ňákou sebeobranou.

„A co… au… plešoun? Nepřidá… se?“ provokuju toho druhýho, zatímco do mě Lulu kope.

„Ne. Chci tu stovku,“ zaburácí a dál stojí se založenejma rukama.

Lustig běsní, nadává mi do kokotů a všeho možnýho, a najednou se zarazí a mluví na někoho dalšího: „Promiň, ale on mě –“

„V pohodě,“ ozve se pobavenej ženskej hlas. Příchod Zbořilový jsem ani nezaregistroval, páč jsem byl poněkud zaneprázdněnej.

„Kreténe!“ Lustig do mě ještě kopne za to, že jsem ho vyprovokoval, a pak předá kolegovi kilo.

Vysápu se na židli a utřu si krev pod nosem mokrým kapesníkem.

„Tak co pro mě máte?“ promluvím na červenej flek. Zbořilová se na tuhle významnou událost musela voháknout, proto jsme asi tak dlouho čekali. Má na sobě něco rudýho, ale bez brejlí poznám leda to, že má ruce v bok. „No tak!“ provokuju ji. „Umírám nedočkavostí! Nebo snad necháte tyhle gorily, aby mě umlátily?“

Lulu zavrčí.

„Soráč, jenom silácký řeči,“ zašeptám.

„Vidíte tohle?“ zeptá se Zbořilová a zamává čímsi.

„Nah.“

Myslí si, že si z ní utahuju, a mě baví, jak ji seru, i když to ani nemám v plánu.

„Rozepnout košili,“ přikáže mi a jde blíž.

„Takhle vy začínáte postelové hrátky? Nedivím se, že z vás byl manžel nešťastný.“

Plesk!

Inkasuju od ní takovou facku, že to bolí snad i víc než pěstí od Lustiga.

„Eště!“ Nastavuju druhou tvář.

Chytne mě pod krkem a před ksicht mi nacpe obojek s drátkama. „Už to vidíte?“

Můj pohled ale přitáhne spíš její výstřih. „Jop. Už to vidím. Ale myslím, že jste trochu přibrala.“

Čapne mě za bradu a otočí mi hlavou: „Tohle!“

„Umí to aspoň svítit a přepínat barvy?“

Dost hrubě mi obojek nasadí na krk a zamkne ho.

„Máte studený ruce.“

„Od jisté doby jsem chladná.“

Usměju se na ni. Taky umí dělat srandu, když chce. A fakt jí to sekne. Dokonce si vzala martensky na podpatku s kožíškem připomínajícím geparda.

„Říkal jsem si, že ty boty spíš vyhodíte.“

„Šetřila jsem si je na dnešek.“ Očividně má ten svůj triumf naplánovanej do posledního puntíku. Chlapi mi pod košilí protáhnou černou krabičku s drátkama od obojku. Vypadaj fest, urvat ani ňák upižlat to asi nepude.

„Kde máte pásek?“ zajímaj se.

„Sundal jsem si ho, než jsem si dal koupel v nádrži.“

Zbořilová kejvne na kulišáky a jeden za chvíli přinese igelitku, kam nejspíš naházeli moje věci. To je od nich hezký, že mi to tak pěkně spakovali a vzali to s sebou. Ona z tašky vyštrachá opasek a sama mi ho neomaleně nastrká do kalhot, aby na něj šla navlíknout černá krabička. Na straně svítěj zelený světýlka a je těžká, má snad kilo. Nejspíš to bude baterie.

„Můžu si vzít brejle?“

Lustig mi je podá. „Nate, ať můžete sledovat, jak z vás stříká krev. Nebo jak se poděláte!“

„Na blízko vidím,“ zakřením se.

Na oplátku přede mě postaví plechovej kýbl. Než se stihnu rozkoukat, Zbořilová vezme do ruky prťavej dálkovej ovladač.

„Zkouška?“ Jako by snad potřebovala moje svolení.

Nadechnu se a kejvnu.

Bzzz!

Elektřina mi sevře celý tělo do křeče. Slítnu ze židle a zmítám sebou.

Když to přestane, hned se pobleju. Mohl bych to hodit jenom tak na zem, ale jsem slušně vychovanej a taky mám trénink z chlastání, takže se trefím hezky do kyblíčku.

„To… to je fakt dobrý,“ upřímně chválím její nápad a kašlu.

„Ale nezabije vás to.“

„A co teda?“

„Práce.“

„Chcete mě umučit nudou?“

„Ne. Znáte karóši?“

„Smrt z přepracování,“ odpovím. Zavzpomínám na japonský tradice a lituju, že si nevybrala třeba harakiri.

„Chci vyzkoušet, jestli to vůbec jde.“

„Na mně?“ Divím se, že má takovou trpělivost čekat dlouhý hodiny, možná dny, než zdechnu. „Oukej.“

„Budete nosit támhlety bedny… tam,“ ukáže na vejtah s připravenejma prázdnejma paletama a mě zamrazí. „Bez jídla, bez vody a bez přestávky. Jakmile se zastavíte, tak tady pan Dostál stiskne tlačítko.“ Podá dálkový ovládání plešounovi s tetováním. Je to pavouk, teď už to vidím. „A doufejte, že ovladač nepůjčí panu Lustigovi, protože ten má s vámi nějaké nevyřízené účty a určitě by to mačkal, i kdybyste pravidla neporušoval.“

„Jaký pravidla?“ Sám nevím, jestli to chci slyšet.

„Když se zastavíte na víc než deset vteřin – šlupka. Budete se do někoho navážet – šlupka. Nesplníte pokyn nějakého z hlídačů –“

„Šlupka,“ skočím jí do řeči. „Oukej, chápu. Můžu si vzít boty?“ Docela mě zebou nohy a tuším, že se ještě hodně nachodím, což by v mokrejch ponožkách nebyla žádná hitparáda.

„Ano.“

„A už se můžu zvednout?“

Přivře oči a špičkou jazyka si olízne ret. Všimnu si, že i přes podprdu, halenu a sako jí vystupujou bradavky. Chvíli si mě mlsně prohlíží, ale pak přede mě hodí pracovní rukavice a beze slova, za doprovodu několika kulišáků, odštráduje.

Ona si klidně odešla?! Těší se, jak mě uvidí trpět, plánuje tohle všechno, a nakonec se klidně zdejchne? Využiju benevolence hlídačů a z tašky si kromě bot vytáhnu i hodinky a sako, zatímco kontroluju každej koutek haly, jestli v něm není schovaná kamera.

„Nečumte a šup do práce,“ popohání mě Lulu.

Prej analytik. Ne každej normální člověk je schopnej mučit druhýho, zvlášť když je taková citlivka, jako je on. Rozhodnu se otestovat, kam až rádoby drsný chlapáci zajdou, aby mě donutili plnit zadanou práci.

„Ani hovno!“ Založím si ruce na hrudi.

Dostál čumí na ovladač a škodolibě se usmívá. Nejspíš čekal, že se šprajcnu hned takhle na začátku.

„Tak dělejte, valte to do mě,“ povzbuzuju ho.

„Jak chcete.“ Zmáčkne tlačítko.

Bzzz!

Skácím se na kolena.

Bzzz!

Přepadnu na bok.

Dostál se poctivě dívá na hodinky a počítá deset sekund.

Bzzz!

Taky čumím na hodinky a počítám spolu s ním. Osm, devět, deset…

Bzzz!

„Kurňa! To je nepříjemný!“ zakřičím vztekle. Osm, devět…

Bzzz!

„Pátej,“ zmíní Dostál a položí ovladač na stůl.

„Co?“ kašlu jak tuberák. Vstávat se mi nechce.

Lustig si ke mně přidřepne. „Teď máte dvě minuty. Je to chytře vymyšlený, abyste nám nechcíp moc brzo.“

To jsou mi ale paradoxy. Před měsícem se válel on u mých nohou, a teď jsme si to vyměnili.

„Berete si to moc osobně,“ chroptím, „každej se někdy pokaká nebo rozpláče.“

Povzdechne si. „Utahujete si z mýho trička. Ale já vám povím, proč ho nosím. Ten obrázek totiž navrhoval můj tatínek. Mám to jako památku.“

A kurva. Takže Podstolák byl jeho taťka? Už zas mám sucho v hubě. Klid, pořád jsem známej jako bezcitnej šmejd. Jenom to na mě zkouší.

Ale stejně mi je trapně. Zabil jsem mu tátu, a ještě mu to tak blbě oznámil. Zatvářím se jako nejúchylnější psychouš století.

„Užil jsem si tu chvíli, kdy jsem ho zastřelil!“

Od Lustiga schytám kopance, od Dostála pár elektrickejch šlupek a od obou kupu nadávek.

Dum! Duc! Bzzz! Duc! Dum! Bzzz! Duc!

.

Jak jsem potkala toho pravého

Sobota 7. 12. 2030, 5.25 hod.

Vážně si nemyslím, že použití obojku tohohle sráče donutí k práci. Je to spíš pojistka, abychom ho mohli včas uzemnit, kdyby začal vyvádět. Jako donucovací prostředek mám připraveného něco jiného. Už dvacet minut čekám u severního schodiště a mnu si ruce nervozitou.

Lukáš s Pavlem ho v doprovodu čtyř žoldáků akorát přivádějí. Tedy – spíš ho táhnou jako hadrového panáka.

On jenom řekne „mrdat“ a drze pohodí hlavou, když mě uvidí.

Přivolám výtah.

Ožije. „Trochu laciný, nemyslíte?“ Snaží se tvářit, jak je v pohodě, ale já tuším, že už ho jímá nepředstavitelná hrůza.

Výtah cinkne.

Vtom sebou začne mrskat, jako by do něj uhodil blesk. Lukáš s Pavlem se ho snaží dotáhnout dovnitř, on zarývá nehty do zdi, pak se pevně chytá rámů dveří, kope a kňučí.

Mírně mě udivuje, že expert na všemožná bojová umění, který dokáže zabít chlapa jediným úderem, najednou propadne totální panice.

„Přesně takhle cpu kočku do přepravky, když někam jedeme,“ utrousím škodolibě.

Nakonec ho tam chlapi pracně natlačí, ale než stihnou zvolit patro a než se dveře zavřou úplně, vidím, jak sráč jihne. Ale místo toho, aby někam odjeli, dveře se zase otvírají.

„Co je?“ divím se.

Pavel ho čapne v pase a vytáhne ven. „Omdlel.“

„Tak to bylo rychlé,“ žasnu.

Jestli sráč předtím připomínal hadrového panáka, teď už visí a plandá jako samotný hadr.

Lukáš ho chytne za pačesy a zvedne mu hlavu, jako by se chlubil úlovkem ze safari.

„Dívej, jak je mimo.“ Třese jím, až mu málem spadnou brýle. „Úplně se vypnul.“

Brýle sráčovi raději seberu. V podbřišku mě zalochtá a srdce mi buší zase o něco víc. Není to nervozita, spíš vzrušení. Je úplně bezbrannej. Takhle bude vypadat, až chcípne? Zmocňuje se mě zvláštní euforie. Ne ta uspokojující, jako když jsme ho polapili, nebo jako radost z vítězství, když jsem si s ním pohrála na lávce a přiměla ho skočit do nádrže. Ani škodolibá radost, když jsem mu nasadila obojek a dala mu elektrickou ránu, která ho poslala k zemi. Jsem v jakémsi divném rauši, nemůžu se pořádně nadechnout a po těle se mi rozlévá příjemné teplo.

Dám mu facku v naději, že ho tím proberu. Nic. Využiji toho, že mu Lukáš tak pěkně drží hlavu, a fackuji ho dál. Pořád nic.

„Vezměte ho zpátky do skladu a uvidíme,“ přikážu kolegům.

Pavel si ho přehodí přes rameno a nese ho jako pytel brambor. Podivná radost sílí.

***

Čtvrtek 10. 2. 2022

„Zvu vás na panáka,“ oznámila mi rozhodně Ela. Občas mě z téhle žákyně mrazilo. Nenosila jinou barvu oblečení než černou, zářivě rudé vlasy si splétala do dvou copů a nikdy se neusmívala. Ale měla jsem ji ráda. Možná proto, že pocházela ze Záporna jako já. „A vás zvu taky,“ otočila se k Davidovi, mému kolegovi.

„Slečno Červenková,“ snažil se ji nějak slušně odmítnout, stejně jako další maturanty, kteří ho zvali před ní, „děkuji, ale dnes nepiji. Zítra mne čeká oslava strýcových kulatin a musím být na tu slávu dostatečně čilý.“

„Za deset let bude mít další. My maturujem jenom jednou,“ argumentovala, probodávala ho pohledem a koutky rtů se jí ani nepohnuly.

„Ale já si s váma dám.“ Zvedla jsem se a zamířila k baru, abych ochránila Davida před uhranutím. Připily jsme si. Pak jsem rundu otočila.

„Můžem si tykat, když už spolu chlastáme?“ navrhla drze.

„No já nevím…,“ vykrucovala jsem se. „Ještě jste neodmaturovala.“

„Lidem, který mám ráda, prostě tykám,“ řekla a tvářila se u toho jako vrah. A nabídla mi ruku. To mě překvapilo, protože zrovna ona byla strašně háklivá na to, když se jí někdo dotýkal. Měla to i v doporučení z pedagogicko-psychologické poradny. Tělocvikáři dokonce rozbila nos, když se jí snažil pomoct udělat výmyk.

„Tak jo.“ Ruku jsem jí podala.

Vypadala, že má z toho radost, i když se neusmívala.

„Elo, vážně tu práci chceš pak dělat?“

„Jo.“ Nejspíš čekala, že jí budu domlouvat jako snad všichni, aby si to ještě rozmyslela. Ale doposud jsem nepotkala nikoho, kdo by se na tohle povolání hodil víc.

„Seš dobrá!“

„Jsem.“ Neřekla to nijak pyšně, spíš to konstatovala jako fakt. „Jinak bych nevyhrála mezinárodní soutěž,“ dodala, aby nezněla namyšleně.

„Oslavilas to?“

„Jo. Mamka upekla dort a taťka mě pořád chválil. Nejvíc ho sere…, teda… mrzí, že se tím nemůže chlubit v hospodě. Mlčenlivost musej podepisovat snad úplně všichni, kdo mě znaj.“

„Ta anonymita má svůj význam, věř mi. Ale budeš asi první ženská –“

„Druhá. V sedmdesátejch letech jedna absolvovala. Ňáká Tachecí. Ale to tenhle obor ještě nebyl maturitní, jenom učňovskej.“

David náš rozhovor přerušil: „Už půjdu. Chceš někam odvézt?“

„Jsi zlatej, ale já asi budu s maturanty pokračovat do Díry. Co bydlím v Poddrně, ještě jsem tam nebyla. Docela ostuda, na to, že to mám asi minutu od baráku.“

Ele se zaleskly oči čímsi vzdáleně připomínajícím radost. „To je skvělý! Tam se ti bude líbit.“

„No, nevím,“ pokrčila jsem rameny, „moc na to nejsem. Ale už jsem to klukům slíbila.“

„Jen nezapomínej, že ty budeš muset na rozdíl od nich zítra vstávat.“ David zněl trochu škodolibě.

„Pěkně debilní zvyk, dělat stužkovák ve čtvrtek.“

*

V klubu jsem to s maturanty pořádně rozjela. Kupovali mi pití, tancovali se mnou a postupně odpadávali, zatímco já jsem pořád neměla dost. Stejnou výdrž jako já měla nakonec jenom Ela. Tancovala se zavřenýma očima sama v rohu, jako by svět kolem ní ani neexistoval. Když se k ní přidal nějaký otrapa, ani je neotevřela, čímž jeho snahu skvěle sabotovala. I tak jsem za ní cítila jakousi zodpovědnost.

„Elo, už půjdu,“ zakřičela jsem na ni přes hlasitou muziku.

Přikývla.

„Můžu tě tu nechat?“

„Postarám se o sebe,“ ujistila mě. Ale oči neotevřela. „Užij si vstávání.“

Rozhodla jsem se, že si před odchodem ještě zapálím. Možná proto, abych měla Elu co nejdéle na očích. Zaparkovala jsem u baru a uvažovala, že bych ani nešla spát, a rovnou za pár hodin jela do práce. Z myšlenek mě vytrhnul sympatický elegán.

„Podívejme se, studentka a v klidu si tu kouří…“

Úplně jsem zapomněla, že mám na sobě pořád maturitní šerpu.

„Co kdyby vás tu viděl nějaký profesor?“ zamrkal na mě blankytně modrýma očima. Byl hladce oholený, na sobě měl košili od Tommyho Hilfigera a oblekové kalhoty.

„Ale prd, to je úča. Dívej, jak je krutopřísná,“ přidal se k němu vysoký hubený chlápek s brýlemi, strništěm, přerostlými tmavými vlasy a v obleku i s kravatou. Byl mi trochu povědomý, ale nedokázala jsem ho zařadit. „Pijete jacka?“ Ani nečekal na moji odpověď a přihlásil se jako ve škole, aby přilákal barmana.

„Né, počkejte, jste hodnej, ale já jedu za chvíli do práce a snažím se vystřízlivět, abych neměla průser.“

„Dvakrát jacka,“ zahlásil barmanovi elegán v košili, „a pro paní colu. Nebo snad pro slečnu?“

„Slečnu,“ rozpačitě jsem se usmála.

„To ani není možný! Neříkejte mi, že tohle krásný kvítko ještě nikdo neutrhl!“

Nikdy jsem nechápala, jak na takové řeči můžou ženské letět. Ale v tu chvíli mi to přišlo lichotivé a hihňala jsem se jako puberťačka.

„Já se jen tak utrhnout nenechám. Co jste vlastně zač? Kravaťáci…“

„Dovolte, abych se představil,“ elegán mi políbil ruku, „jsem Zdeněk.“

„Sme mafiáni.“ Hubeňour chtěl být aspoň trochu zajímavý. „Já jsem boss a tohlencto je můj gangster. Pašujem prachy, dealujem drogy, vraždíme… a tak.“

„Tak určitě.“ Rozhodně jsem mu to nevěřila.

„Mluv za sebe!“ sykl Zdeněk. „Jedinej vrah seš tu ty. Kolik lidí už jsi poslal do kytek? Pitomče.“

Sice jsem si nedovedla představit, že by tenhle hubený šprt někoho vlastníma rukama vraždil, ale přistoupila jsem na jejich hru, a otočila se ke Zdeňkovi.

„Neměl byste se svým nadřízeným takhle mluvit. Zvlášť, pokud je to nebezpečný zabiják.“

„Jó!“ Hubeňoura nadchlo, že mě zaujal. Namířil na svého společníka prstem: „Zítra ti dám výpověď!“

„Nedá,“ ujišťoval mě Zdeněk, jako by mi na tom mělo záležet, „když chlastá, tak má vždycky vokno. Ale rád bych udělal selfie, abych mu o vás mohl vyprávět. Jistě mi neuvěří, že jsme potkali tak nádhernou ženu. Tak abych měl důkaz.“ Vytáhl mobil, a než jsem mu v tom stihla zabránit, vyfotil nás. Vtom začala hrát pomalá písnička a Zdeněk si nechtěl nechat ujít příležitost. „Smím prosit?“

Tahle otřepaná fráze mě pobavila a rozhodla jsem se, že s ním dám jeden tanec, když se tak snaží, a pak půjdu.

Hubeňour seděl na baru, popíjel a sledoval nás. Pořád jsem přemýšlela, odkud ho znám. Určitě jsem s ním předtím osobně nikdy nemluvila – lidi projevující se jako dlaždiči si pamatuji. Navíc on měl takovou specifickou barvu hlasu připomínající pubertálního spratka a u některých slov přepínal o tóninu výš, což znělo skoro jako skřípění. Ale nebylo mi to nijak protivné, spíš mě to zaujalo, protože to bylo neobvyklé. Napadlo mě, že je to třeba někdo slavný. Ale mrazilo mě z něj, podobně jako někdy z Ely. Ta si k němu po chvíli přisedla. On s ní mluvil, usmíval se a chvílemi to vypadalo, že s ní flirtuje. Byla o hodně menší než on a připomínala mušku, která se chytla do sítě velkého pavouka.

Opakovala jsem si, že to rozhodně není moje věc, že je Ela dospělá a postará se o sebe. Ale nedalo mi to a po očku jsem je sledovala. Ona vytáhla několik bankovek a nabízela je hubeňourovi. On se jí na něco ptal, ona, zatímco pořád žmoulala peníze v ruce, odpovídala, a on nakonec zavrtěl hlavou. Bankovky naštvaně schovala, ale konverzovali normálně dál.

Už jsem ani nepočítala, kolikátý ploužák se Zdeňkem tancuji. Občas mi sáhl na zadek nebo na prsa, líbali jsme se, a když už na mě sahal moc a začínalo mi to být nepříjemné, vymluvila jsem se, že jdu na záchod. Takový strategický únik mi přišel vždycky nejlepší. Žádné otázky nápadníků, trapné předávání kontaktů, sliby, že se uvidíme, nebo přemlouvání, abych zůstala nebo šla k němu. Prostě jsem se vždy v jednu chvíli vytratila a měla klid. Zaplula jsem do šatny pro bundu a tam jsem narazila na hubeňoura.

„Už jdete?“ podivila jsem se.

„Jop. Nechci vám tu dělat křena.“ Vyzvedl si kabát.

„Proč vám nabízela peníze?“ Zamířila jsem k východu. Šel po mém boku.

„Chtěla si vode mě koupit extázi. Ptala se i na elesdéčko.“

Začínala jsem věřit, že je tenhle šprt vážně nějaký dealer. Víc jsem se ale bála o Elu. Užívání drog se rozhodně s jejím budoucím povoláním neslučovalo.

„To ona bere?“

„Prej nah. Chtěla to jenom vyzkoušet.“ Podržel mi dveře. „Proto jsem jí taky nic nestřelil.“

„Nesahejte na mě!“

„Oukej, tak si rozbijte držku.“ Pustil mě.

Nechtělo se mi od něj pryč. Zapálila jsem si.

„Chcete taky?“

„Přestal jsem.“

„Proč?“

.

Vaz

*

Jak jsem dostala příslušenství

Řidič

Mozek

Jak jsem rozjela byznys

Lano

Drogy

Nůž

Jak jsem se rozhodla zabít sráče

Právník

Struna

Klacek

Jak jsem se stala hysterickou píčou

Policie

Jak jsem získala informace

Provaz

Tlumič

Voda

Jak jsem sráčovi zakroutila krkem

Katana

Výtah

Jak jsem vzala sráče do mučírny

Smrt

Jak jsem dostala kotel

Jak jsem konečně zabila sráče

Odpad

Revolver