LENKA HNÁTOVÁ

STRASTI S BERTEM

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Lenka Hnátová, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 113. a 92. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-94-6 (epub)

ISBN 978-80-88483-95-3 (mobi)

Kapitola 1

„Měli bychom se rozejít,“ vyřkl a trhal mé srdce na kousky. Už pár týdnů jsem si všímal změn v jeho chování, podivného jednání, které jsem si vždy nějakým způsobem vysvětlil. Má moc práce. Je toho na něj hodně…

Jako největší zbramborovatělá mrkev jsem si nalhával pohádky a bál se připustit si pravdu. Ztrácel jsem ho! Možná už od první chvíle, kdy jsem se stal nejšťastnější Růžovou zimní vílou, která dostala nejúžasnější polibek na nádherné vyhlídce, se mi začínal vzdalovat. Přiletěl mě na chvilku potěšit svou přítomností jako plachý motýl, ale i přes veškerou snahu jsem ho nezvládl zachytit. Uvěznit ho v dlaních by znamenalo polámat mu křehká křídla. Mohl jsem se akorát s krvácejícím srdcem postupně dívat, jak se ode mě vzdaluje a stále si nalhávat, jsem to já, koho si vybral, ke komu přiletěl, s kým touží trávit čas. Jenže stejně jako ten motýl i Bert se náhle vzdálil až moc a já už pro něj neznamenal lákadlo, ke kterému by se vrátil.

I přestože jsem vnímal jasné náznaky, stále jsem v náš vztah věřil. Vždyť se jednalo o nás! Rok jsme jeden po druhém tajně bolestivě toužili, a když jsme k sobě konečně našli cestu, vydal se po ní se mnou jen na pár měsíců?

Probodával mě dalšími slovy a nemilosrdně ujišťoval v mé sleposti, naivitě a hlavně hlouposti: „Nemá to smysl. Hrajeme si na něco, co nejsme, a zbytečně trápíme jeden druhého.“

„Berte, prosím, vždyť…“ slova se mi zadrhávala v krku a hlas se třásl. Tušil jsem o blížící se lavině, ale jedna má část stále popírala pravdu, držela se naděje a upírala zrak ke všemu krásnému, co jsme spolu prožili.

„Maxi. Sluníčko, my spolu nemáme budoucnost,“ šeptal, ale jeho slova ke mně nedoléhala. Zůstala viset někde v meziprostoru, protože já je k sobě nesměl vpustit. Pokud bych to udělal, možná bych jim i uvěřil a tím popřel obrovskou část sebe samotného. Tu část, která toužila pouze po něm, po jeho přítomnosti, hlasu, smíchu, dotecích.

„Chceš se rozejít proto, že jsem jí o nás pořád neřekl? Nebyl vhodnej čas, ale brzo prozradím všechno,“ sliboval jsem jako už několikrát a nechápal, proč jsem otálel. Čeho jsem se bál? Z jakého důvodu jsem se o své štěstí nepodělil? Vždyť jsem s Bertem rád. Miluji ho!

Kroutil hlavou, ale já znal pravdu, viděl jsem mu ji ve tváři. Svým zatajováním jsem mu ubližoval. Pokaždé jsem si všiml uhasínající jiskry a nic jsem s ní neprovedl. Co jsem za zesrabovatělou dýni?

„Vnímáme vztah každý jinak. Zasloužíme si oba víc.“ V očích bez jiskry, na kterou jsem byl zvyklí, se mu objevily slzy. Co jsem to provedl? Zlilkovatěl jsem nám budoucnost.

„Jestli jde o toho doktora, tak -“

„Co?“ vydechl překvapeně a stíral si z tváří stopy mého nefér jednání.

„S ním chceš bejt?“ ptal jsem se, přestože jsem pravdu znal. On o něj bojoval. Věděl jsem o jeho zájmu, přesto jsem nic nepodnikl. Ten chlap by Berta nezapíral. Dal by mu vše, co si zasloužil, nosil by ho na rukách a vykřičel o jejich štěstí do celého světa.

„Maxi, s ním mé rozhodnutí nemá nic společného.“

„Nelži!“ zaječel jsem v zoufalství. „Já o něm přece vím. Zkazil jsem to. Je ti s ním líp než se mnou?“

„A co když ano?“ špitl.

Zaúpěl jsem v bolavé agonii. Slyšet ta slova z jeho úst mě ničilo. „Udělejme dohodu.“ Setřel jsem slzy a odhodlal se ke kroku, který mě drásal, ale dopřával alespoň nějakou naději. „Neodháněj mě od sebe úplně. Dovolím ti se s ním vídat, nebudu žárlit, ale neodsouvej mě. Jsem lepší volba. Dokážu ti to. Prosím.“

„Dovolíš mi se s ním vídat? Aniž bys žárlil?“ zopakoval mou lež stejně zděšeně, jako jsem se já cítil, když jsem si připustil, co za zbrokolicovatělost jsem vyslovil.

„Jo,“ lhal jsem nám oběma. „Buď si s ním přes týden a mně dej svoje víkendy. Ukážu ti, jak moc mi na tobě záleží. Beru nás vážně. Prosím, Berte. Chci o tebe bojovat.“

„Tohle bys chtěl? Dělil by ses o mě?“ Jen představa jich dvou spolu mne ničila, ale přiměla by mě jednat. Ukázat mu, jak moc stojím o jeho pozornost, že si ji zasloužím, přinutila by mě mu ukázat mou čistou lásku. My dva patříme k sobě. „Víkendová pobavení? Ta by ti stačila?“

Nerozuměl jsem, proč plakal stejně jako já. Vždyť jsem mu právě nabídl svobodu. Možnost volby. Copak nás už naprosto odepsal?

„Nechci o tebe přijít. Miluju tě.“

„Dáváš lásku podivně najevo. Tohle není láska.“ A co to, do papriky, je? Jaký jiný cit by mě stejně silně zraňoval?

„Maxi, dost! Už jsem se rozhodl. Ve své budoucnosti tě nechci. Nechci, abys…“ odmlčel se, jako by hledal správná slova. „Trpěl,“ zašeptal spíše pro sebe.

„Trpěl? Trpím teď! Ubližuješ mi!“ ječel jsem.

„Prosím, pochop mě.“ Hladil mne po tváři a pokusil se o úsměv, který jsem mu ani trochu nevěřil. Přemáhal se. „Rozchod je nejlepší pro oba. Stejně, jako se Ota rozešel tehdy se mnou, se já musím rozejít s tebou, abys žil svůj život jako osmnáctiletý kluk. Věnuji ti volnost, abys poznal svět, nesmím tě k sobě poutat. Ve svém věku si máš užívat, poznávat nové lidi, ne se trápit s nějakým staříkem a -“

„Já nejsem ty a ty nejseš Ota! Náš příběh je jinej!“ zařval jsem a sám se lekl vlastního hlasu. Jeho ruka se stáhla a zanechala za sebou hořící místo lačnící po jeho doteku. Otočil se ke mně zády a přiměl mě tím sebrat veškeré zbytky odvahy. Teď nesmí odejít. Ještě jsme nedomluvili. Tohle nemůže znamenat konec! „Berte, chci žít život s tebou. Když jsem s tebou, jsem šťastnej, užívám si každou minutu. Tebe chci, nic a nikoho jinýho. Neber mi tě. Já tě potřebuju.“

Kroutil hlavou a stále zůstával otočený. „Já tebe nepotřebuji,“ zašeptal. „Nechci tě tady. Tvá přítomnost už mi nepřináší radost. Prosím, pochop mě. Asi to nikdy nebyla láska. Pouze jsem hledal něco, co neexistovalo.“ Vzduch kolem mě náhle zmizel. Dusil jsem se. Díval jsem se na muže, jenž mi byl vesmírem a slyšel od něj slova, kterými popíral vše, co jsme zažili. „Běž pryč, Maxi. Venku je celý svět a ten na tebe na rozdíl ode mě čeká. Já ti už nemám co nabídnout.“

Bolest se mi rozlévala v hrudi. V hlavě mi pískalo a nepříjemně šumělo. Co se právě stalo? Kdy se už konečně probudím z téhle noční můry. Slzy mě pálily v očích a dech mne neposlouchal. Chtěl jsem křičet, nadávat i žalostně plakat zároveň. Netuším, jak jsem se donutil k pohybu. Prvním krokem z jeho dveří jsem si z nitra vytrhl kus sebe. Po chodníku kráčela pouze schránka, která neměla s mou skutečnou existencí nic společného. Jak se to stalo? Proč?

Přitom vše začalo tak krásně. Toužil jsem se vrátit do chvíle, kdy jsme ve společném objetí před pár měsíci opouštěli vyhlídku. Do chvíle, kdy jsme si na ní vyznali lásku a ztvrdili ji několika vroucími polibky. Nejednalo se o lásku? O co tedy?

Kapitola 2

Z vyhlídky jsme se tehdy vrátili do auta a s úsměvy ve tvářích se vydali vstříc našemu společnému příběhu, který měl kratší trvání, než bych si kdy připustil. Cítil jsem se úžasně. Nenapadlo mě, že by se mé štěstí mohlo kdy rozplynout a už vůbec bych si nepřipustil, že viníkem jeho konce se stanu já.

V autě zavládlo podivné ticho a otázka, kterou jsme měli oba na jazyku, nepříjemně svrběla. Co dál? Jak nyní postupovat? Sdílíme stejné city, ale jak s nimi naložit?

„Takže…“ odkašlal si a přerušil tíživé ticho. „Kde Laura bydlí?“

Z chaty jsme odjížděli s plánem, který se mi nyní zdál naprosto neproveditelný, totálně scestný. Odvést mě teď k mé kamarádce? Jak bych ho mohl opustit? Chci s ním být už napořád. Navázat na minulý rok.

„Nechci za ní jet,“ odhodlal jsem se k vyřčení pravdy. Kéž bych stejné odhodlání pocítil i v jiných důležitých chvílích. Jenže já byl srab.

„Takže domů? Nebo zpátky na chatu?“ ptal se a upíral zrak před sebe.

„Ani tam se mi nechce,“ špitl jsem a pozoroval vlastní ruku váhavě putující k té jeho na řadící páce. Naše chvějící se prsty se opatrně propletly.

„Mohl bych,“ hlas mu přeskočil. Sbíral odvahu k tomu, co já nedokázal. „Ti ukázat, kde bydlím. Pozvat tě třeba na… odpolední čaj?“ pronesl tiše, možná se sám bál mé reakce, či nevěřil vlastní otázce.

„Čaj si dám moc rád,“ uculil jsem se. Jeho prsty ty mé stiskly pevněji. Nebýt toho výrazného doteku, stále bych nevěřil vlastní hlavě. Bál bych se brzkého probuzení.

Za minulý rok jsem si mnohokrát představoval, kde by mohl úžasný vetřelec, který se mi uhnízdil v hlavě a odmítal z ní vylézt, bydlet. Na mysl mi vyplouvaly obrázky honosných domů na způsob našeho. Různé paláce s obrovskou zahradou, protože na jakém jiném místě by se měl muž z bohaté rodiny usadit. Ale skutečnost mě naprosto odzbrojila.

Podkrovní byt na mě dýchl zcela odlišnou atmosférou, než jsem získal ze svých představ. Zemité jemné barvy, dřevěné obklady, stará okna, zkosené zdi. Malý útulný byt už na první pohled budil dojem jako on - vyrovnaný, přátelský, milý. Náš dům oproti jeho bytu vypadal sterilně.

„Promiň. Je tady zima, nečekal jsem, že bych se vracel tak brzy, takže topení je vypnuté a chvíli potrvá, než se zahřeje,“ pronesl, zatímco šteloval ovládací panel od vytápění.

„Máš to tady krásný.“

Z úzké chodby vedlo několik dveří, jedny do malé ložnice, jejíž prostor vyplňovala pouze postel a skříň. Druhé na záchod, třetí do koupelny, ve které jsem zahlédl vanu i sprchový kout. Chodba nás dále zavedla do nepříliš velkého pokoje, který sloužil jako kuchyň, jídelna a podle gauče s houpacím křeslem před televizí i jako obývák. Celý Bertův byt by se vešel do naší obrovské jídelny, a přesto nepůsobil nijak titěrně, jednoduše jinak - příjemně.

„Asi je to tady jiné, než na co jsi zvyklý.“ Pousmál se, zabalil mě do huňaté deky a posadil na gauč. „Nerad bych, aby se z tebe stal rampouch.“

„Líbí se mi tady.“

„Teď asi lžeš, ale přesto děkuji. Trávím většinu dne v práci, tady hlavně přespávám a v houpacím křesle plodím příběhy.“ Kývl k dřevěnému kusu nábytku a já se v ten moment neubránil představě jeho sedícího a se zápalem, který jsem mu viděl v očích vždy, když o svém psaní vyprávěl, píšícího romány, o kterých mi odmítal říct cokoliv bližšího. „Kruci!“ ozvalo se zaklení a vytrhlo mě z představ.

Zatímco já se zasnil při pohledu na pohodlně vyhlížející křeslo, on se přesunul ke kuchyňské lince a prohraboval se v něčem, co asi fungovalo jako špajz.

„Měli jsme cestu vzít přes obchod. Nic moc ti nenabídnu. Čaj bych tedy ještě našel, ale pečivo je zralé na strouhanku a z lednice také žádný zázrak nevytáhnu. V mrazáku jsou hranolky? Možná objevím i kečup.“

„V pohodě, nemám moc hlad, ale hranolky si dám rád.“ Sice už bylo po poledni, ale hlad jsem skutečně nepociťoval. Jak bych taky mohl. Myšlenky jsem měl v podivném víru. Do kedlubny! Jsem u Berta doma! Vážně? Nesním? Dřepím u něj na gauči a nechávám se pohltit místem, které každým svým centimetrem vyzařuje jeho energii. Šílený! Co mám dělat? Co se stane?

„Jak to máš rád?“

„Ehm…“ Do celeru, nečekal jsem tak rychlý nájezd, ale je starší a jistě mnohem zkušenější, asi je normální nechodit v těchto věcech kolem horké polévky, takže… Seber se! Jednoduše řekni odpověď. Nejsi děcko. Mluví s tebou jako se sobě rovným. To jsi chtěl. Okřikoval jsem sám sebe. Nejsi srab! „Vždycky jsem byl pasiv. Jinak jsem to ani nezkoušel, prostě pokaždý ten, co nastavil, takže eee…“ zarazil jsem se při pohledu na něj. Vyjeveně na mě zíral a držel v ruce barevné krabičky. „Ty ses ptal na čaj.“ Zavrtal jsem se hlouběji do deky, abych alespoň částečně schoval rudnoucí obličej před jeho překvapeným pohledem.

„Ovocný, černý, nebo zelený?“ optal se monotónně, aniž by v hlase dal znát své rozčarování.

„Ovocný a dvě lžičky cukru, prosím,“ špitl jsem a doufal v propadnutí do země. Něco takového se může stát opravdu jenom mně! Proč? Co jsem komu udělal? Takhle zcuketovatěle ho pochopit. Co si o mně pomyslí?

Sledoval jsem, jak opatrně si sedal vedle mě a pokládal hrnky na stůl. Prosím, přejdi moji předešlou poznámku. Popadl jsem čaj a divoce se do něj rozfoukal.

„Takže pokaždé pasiv?“

Místo hlubokého výdechu směrem k hrnku jsem se nad ním rozkašlal. Vykulil jsem oči a chtěl umřít. Horko se mi roztahovalo po tvářích a nemohl za to onen čaj, který jsem ještě nestihl ani ochutnat. Zmohl jsem se na pouhé přikývnutí.

„Nikdy sis roli aktiva ani nezkusil, nelákala tě?“ ptal se jako by nic, jako bychom právě neprobírali intimní téma, které jsem já tak hloupě načal.

„Ehm… no… já ani nedostal příležitost si ji zkusit,“ vykoktal jsem. Vážně v tomto tématu pokračujeme? Hej! Co se děje?

A s holkou jsi nikdy…?“ Nadzvedl obočí a uculil se.

Zakuckal jsem se. Do cibule, proč stále vedeme tento podivný rozhovor? Proč mě zpovídá? „Ne! Líbal jsem se s nimi, ale nic víc,“ odsekl jsem rázně.

„Ani s Gabi?“

„Ne!“ O jejím bláznění ve vířivce se nikdy nikdo nedozví! „Vážně ne, neříkám to jenom proto, že jseš její strejda, my se spolu nedostali nikam dál než k puse. Fakt!“ Fuj… scéna z vířivky mi lezla na mozek, ale na mou obranu, já nechtěl. Ta bláznivá bloncka mě přinutila a nebýt tohohle sexy ocasa a jeho tančícího draka na zádech, nikdy bych k vrcholu nedospěl.

„Takže jsi technicky panic,“ konstatoval a opatrně se napil.

„Co? Prrr. Ani náhodou!“ vyštěkl jsem, položil hrnek a konečně sebral odvahu podívat se mu do očí. Chce se mi vysmívat? „Technicky možná, ale první sex jsem měl už ve čtr… patnácti,“ odkašlal jsem si. „Skoro patnácti,“ opravil jsem se a zaujal hraný postoj rádoby drsňáka. Nejsem žádné začáteční štěně, zažil jsem už hodně.

„Aha.“ Přikývl a pousmál se. „Začal jsi velmi mladý a mám pocit v době pod zákonem!“ zvýšil hlas a poslední slova pronesl s pobavením.

„Když jsou pod zákonem oba, nikoho nic nezajímá,“ hájil jsem se.

Pravdou ovšem bylo - onen dotyčný působil starší než já už od pohledu. Laura mě tehdy vytáhla na chatovou přespávačku nějaké své kamarádky, potažmo přítelkyně - u ní si člověk nikdy není jistý. Nechtělo se mi, ale přemluvila mě.

Jako by na tom místě všichni byli queer, otevřeně se mluvilo o všem možném. Po pár panácích, kterých jsem se, samozřejmě nechtíc, zúčastnil, se rozjela zábava, kterou jsem do té doby znal pouze z amerických filmů.

Líbal se každý s každým, a i já konečně obdržel svou první pusu. Šílené. Hranice dobrých mravů padly. Doteď nevěřím, že by celé osazenstvo patřilo k bisexuálům, spíš se jednalo o pózu, která jim přišla v ten moment asi zajímavá či moderní, nebo si jen toužili naplno užít zakázaný večer.

Po tomto kolotoči polibků a doteků jsem se na chvíli odebral ven. Motala se mi palice, ale připadal jsem si úžasně. Zvláštně dospěle, vzhledem k mému věku skvělý pocit. Cítil jsem se žádaný, sebejistý, úplně nový, svobodný.

Po pár minutách dřepění na trávníku za mnou přišel vysoký, štíhlý kluk. Táhl z něj značný odér, který jsem tehdy ještě nedokázal přesně zařadit, až po delší době jsem poznal, jak moc se posilnil trávou. Vtipkovali jsme a smáli se. Já si připadal jako velký pán. Někdo chtěný. Každý jeho nečekaný dotek jsem vítal.

Lehké pošťuchování se během pár minut proměnilo v nekontrolovatelné líbání, u kterého jsem nedokázal dostat z hlavy otázky: Líbám dobře? Jazyk vytáhnout? Zatáhnout? Nepůsobím dojmem ryby na suchu?

V ten moment jsem si říkal, jak krásné poprvé zažívám. Měsíc, hvězdy, čerstvě posečený trávník, pěkný kluk, asi jsem si ve své naivitě ani nepřipustil hrůznost a příšernost celé situace. Zabejčil jsem se v představě něžnosti, která po chvíli odezněla, a neuvědomoval si, že nic z toho, co se odehrálo, se ani trochu nepodobalo mé roky vysněné představě.

Hloupě jsem vše považoval za úžasné a romantické. Až když skončil a odsunul mě od sebe, aby mne nechal ležet na studené zemi a vyřkl odporná slova, která se mi zabodla do srdce, hlavy i celé mé ubohé bytosti, jsem procitl: „Fuj, no ještěže jsem měl šprcku. Jseš nechutnej. Jsi nemohl říct, že nejseš připravenej?“

Odešel a nechal mě plačícího pod hvězdnou oblohou. Ještě nikdy jsem si nepřipadal natolik pošpiněný a ponížený. Až pak jsem si připustil pravdu - pouze mě hrubě otočil na kolena, stáhl mi kalhoty, plivl na zadek a posloužil si. Jako největší hlupák jsem klečel a zarýval prsty do země. Zatínal rty, abych nekřičel bolestí, protože jsem nechtěl zkazit krásu, která se možná nikdy nedostavila.

Lauře jsem historku o svém poprvé onou nedostavenou krásou přibarvil, abych utekl před realitou. Zbytečně! Poznala mé úporné hraní a přesvědčování sebe sama. Po skončení mého lživého vyprávění mě pevně objala a řekla: „Příště určitě zažiješ něco lepšího.“ Netušil jsem, jak poznala pravdu, ale znala ji a jen díky ní jsem se ze všeho oklepal.

Bertovi svůj zážitek, ale samozřejmě nepovím, protože nesmí nabýt dojmu, že bych se snad čehokoliv bál.

„Takže jsi zažil krásnou první lásku? Byl tvůj jediný? Proč jste se rozešli?“ vyptával se se zájmem.

„Co? Ne!“ Rychle jsem gestikuloval rukama a připomínal panáka na provázku. „Jednorázovka. Nic vážnýho.“ Nedokázal jsem mu prozradit pravdu: Ani jsem neznal jeho jméno a jsem za tento fakt rád. Vypustil jsem onoho zhuleného pablba z hlavy, ale odnesl jsem si šrám, který se mě držel ještě několik měsíců.

O sexu mezi muži jsem do té doby nic moc nevěděl, tedy… technicky mi bylo všechno jasné, ale netušil jsem, co se před ním má, či může provést. O nějakém výplachu jsem si přečetl až na netu. Zkoukával jsem tehdy spousty webů, učil se a docházel k názoru - můj první milenec byl fakt okurka… vážně snad čekal, že nosím balonek na průplach neustále u sebe? Co si jako myslel, že se asi může stát?

„Jednorázovka, aha,“ opakoval po mně a díval se zvláštně. Pohledem zelených očí mě nepříjemně zkoumal.

„Jo,“ odsekl jsem. „Ale nejsem nováček. Měl jsem hodně kluků,“ naparoval jsem se, přestože slovo - hodně - by se v mém případě použít spíše nemělo. Ale odmítal jsem před ním působit dojmem nezasvěceného hňupa. Jsem dospělý a zkušený. Tedy… skoro dospělý a relativně zkušený.

„Kolik je hodně?“

„Partnery hodně střídáš,“ konstatoval a sklonil pohled k čaji.

Hej… co ten tón? Proč mám pocit, že cokoliv řeknu, je špatně. „Ani ne. Ve škole jsem se vídal s klukem půl roku.“

„Proto jste se rozešli?“