Victoria Kanakaredes

VE STÍNU SLUNCE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Victoria Kanakaredes, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 111. a 90. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-90-8 (epub)

ISBN 978-80-88483-91-5 (mobi)

Prolog

„Na vrcholu moci, osamoceni v zuřící bouři času života, nedotknutelní a nedosažitelní jako orli vznášející se na svých temných křídlech. Mezi mračny bytí a nebytí jsme to my, kdo rozhoduje o životě a osudu těch pod námi. Nechávajíce se unášet stále výše, ztrácíme schopnost cítit. A náš střemhlavý let zpět na zemi nebývá příznakem naší slabosti, ale touhou nasytit vlastní nepřemožitelnost. Vládnouce nad životy i samotným osudem, toužíme opojeni vědomím vlastní velikosti stát nade vším. Všem a všemu na očích, a přesto zůstáváme nepoznáváni tak, jako jas dopadající na kůži ve stínu slunce.“

(Emily Jane d´Acaia, Duchess of Savoy)

Kapitola první: Chateau de Longecourt

Devět úmorných dnů převážně strávených na cestě v kočárech jim trvala cesta ze Zvíkovského panství hluboko v nitru Habsburské říše až sem. Dopoledne toho dne, kdy se již zdálo, že nudou a netrpělivostí zkoušená Emílie Jana svými nehty rozpárá každou nit polstrovaného sedadla, se před nimi otevřela lesy vonící nížina panství Dijon.

V chudobě tonoucí venkov byl ostrým kontrastem všech překrásných šlechtických sídel a usedlostí, jež míjeli od chvíle, co přejeli hranice říší. Chudina dřící se na panstvích svých pánů od slunce východu do setmění. Děti téměř nahé, muži a ženy oděni do čehosi, co by se více slušelo nazvat potrhanými hadry nežli šatstvem. I to byla jedna z mnoha tváří země, jejíž předchozí král sám sebe nazýval králem Slunce, ten současný zase králem z Boží milosti. Jedny obklopovalo bezbřehé moře přepychu a marnotratnosti. Druhým byly sestrami bída a bezmoc.

Pohled na krajinu z okna dveří kočáru ji přestal zajímat, a tak obrátila svou pozornost k zamyšlené tváři otci, který si rukou ohnutou v lokti podpíral bradu usazen na sedadle proti ní.

„O čem přemýšlíte, otče?“, otázala se znuděně.

„O tvé matce, Emílie,“ odpověděl a s povzdechnutím se na ni usmál.

„Někdy vám opravdu nerozumím,“ zamračila se. „Všechno je to její vina. Kdyby byla jen trochu více rozumná, mohla zde být s námi. Odmítla vše, co jste jí nabízel. Pohrdla láskou vaší i mou. Jsem ráda, že už její přítomnost nebudu muset nikdy snášet.“

Naklonil se k ní tak náhle a s natolik hrozivým výrazem tváře, až se přimáčkla do měkkého opěradla jako vylekané ptáče.

„Už nikdy přede mnou o své matce takto nemluv. Vždy tě milovala více než cokoli na světě. A nebylo nic, co by ti dokázala odepřít. Ani netušíš, jak mnoho jsem jí ublížil. Jakých činů jsem se dopustil jen proto, abych ji získal pro sebe. A i když jsem se domníval, že to vše mohu odčinit tím, co jsem se pro ni chystal vykonat, nyní již vím, že jsem lhal sám sobě.“ Vzal ruku své dcery do své, a když zavíral oči, přitiskl si ji na tvář. „Ať už mezi mnou a tvou matkou došlo k čemukoli, nakonec to vše přece jen přineslo to nejlepší z nás obou.“

„Nezlobte se na mne, otče. Nikdy jste mi vy, mamá, ani Její Jasnost, kněžna Eleonora nepověděli vše. Mnohé si musím pouze domýšlet. Ale jak jste sám řekl, ať se mezi vámi stalo cokoli, ona je jednou z nás. Měla zůstat s námi.“

„Tvá matka je jednou z nás jen z polovice. Její otec, hrabě Černín, byl jen obyčejný člověk. To její matka, tvá babička, byla jednou z nás. Přesto to po celý svůj život odmítala. A po všem, čím tvá matka musela ve svém životě projít, co musela protrpět, nemohu jí mít její odpor ke mně za zlé. Jsem si jistý, že kdybys tak neústupně netrvala na tom, že odjedeš se mnou, byly byste si nyní mnohem bližší.“

„Ale ona by se nikdy nesmířila s tím, že já přijala to, kdo jsem. Vždyť je to velký dar. Dar, který ona odmítá přijmout. Dříve či později by právě rozdílnost našich rozhodnutí bylo tím, co by nás od sebe vzdálilo,“ pravila nezvykle skleslým hlasem.

„Snad máš pravdu,“ vzdychl a opět nechal svá záda dopadnout do opěradla. „Zatracený Filip Bertrand, chce nás snad vláčet na druhý konec Evropy?“

Výhled z kočáru zakryly zelené koruny stromů rostoucí po obou stranách cesty.

Ani si nepovšimli chvíle, kdy oba kočáry sjely z prašné cesty táhnoucí se krajem vesnice dál na město Dijon.

„Že bychom již byli konečně na místě?“ ptala se více sama sebe nežli svého otce a vystrčila hlavu z okénka. Jen malý okamžik poté se alej stromů lemující cestu rozestoupila a před ní se otevřel výhled na vskutku krásný zámek. Rumělkově červené a bílé zdi čtyř kulatých věží se tiskly ke dvoupatrové, překrásné stavbě ve tvaru písmene U. Modročerné, vysoké střechy vynikaly proti modré obloze právě tak, jako zářivé barvy na zdech zámku proti hladině umělého jezera, na němž celý zámek stál.

„To je nádhera,“ hlesla zasněně, když oba kočáry zastavily u schodiště zdvíhajícího se přes vyvýšený břeh jezera, porostlý záhony květin a keřů, ke kamennému mostu.

Samotný most pak vedl k obloukovité terase se skleněnými tabulkami prosklenými vstupními dveřmi do zámku. Obě jejich křídla se rozevřela a ze zámku pospíchal na tucet sloužících, aby uvítali svého pána a jeho vážené hosty.

„Tedy jednu věc vám Francouzům nelze upřít, Filipe,“ pravil se zájmem si prohlížejíc zámek Marco Basilio d´Acaia, když společně se svou dcerou a markýzem d´Crue stoupal po schodech.

„Jen jednu? A která to je?“ zasmál se pobaveně markýz.

„Váš vkus pro krásné věci.“

„A nejen pro krásné věci,“ odvětil s lišáckým pohledem a mrknul při tom na svého přítele okem, aby se dovtípil.

„Vítejte opět doma, pane markýzi,“ uklonil se před nimi drobný muž ve slušivých šatech zámeckého správce a zbytek služebnictva následoval jeho úklony.

„Richarde,“ položil mu přátelsky svou paži okolo ramen markýz. „Jsou pokoje připraveny pro naše vzácné hosty?“

„Tak jak jste si ráčil přát, milosti.“

Spokojeně jej poplácal dlaní po rameni, nežli se obrátil ke služebnictvu.

„Představuji vám svého velmi vzácného přítele, vévodu Savojského, Marca Basilia d´Acaiu, jež nyní nějaký čas bude trávit s námi, spolu se svou dcerou, vévodkyní Emily Jeanne.“

Rozestoupené služebnictvo se ještě jednou hluboce poklonilo hostům, zatímco Emílie Jana ke svému otci vyslala tázavý pohled. Ten však jen nepatrně pohnul hlavou. Naznačil jí tak, že si o všem pohovoří ve vhodnější chvíli.

„Richarde, dohlédni na naše zavazadla, a pak nám přines něco k jídlu a lahvinku červeného do společenského salónku,“ poručil zámeckému správci, nežli si z hlavy v elegantní úkloně sejmul svůj třírohý klobouk a druhou paží ukázal k rozevřeným vstupním dveřím do zámku. „Vaše Jasnosti, vítejte v mém skromném domě, zámku Longecourt. Prosím, následujte mne.“

Ač každý jeho pohyb byl přímo ukázkou vybraného francouzského vkusu, vévodovi neunikl žertovný podtón celého přijetí. A tak nabídnul své dceři rámě. Jakmile je přijala, pánovitým pohybem ruky naznačil svému hostiteli, aby je uvedl.

„Až po vás, pane markýzi.“

Emíliiny smysly byly nastraženy právě tak, jako oné noci v lesích Zvíkovského hradu, když její matka tak neuváženě uprchla z předsvatební hostiny.

Vše zde bylo tak jiné. Nezvykle vřelý vztah pána ke svému služebnictvu. Krása vystavovaná světu na odiv zrovna tak, jako přátelství mezi vyslancem francouzského krále a savojským vévodou. Jak mnoho se lišily ony dva světy. Tajemstvím, odtažitostí a chladností oplývající Krumlov kněžny Eleonory, a otevřené, nic nepředstírající panství Dijon markýze d´Crue, přemýšlela kráčejíc s otcem do zámku.

Náhlý pocit blízkosti ještě jiného Dítěte noci, jak vznešeně nazýval markýz to, kým byli, ji přiměl pozvednout oči k oknům kulaté věže po její levici. Zahlédla však již jen krajkový rukáv modrobílých šatů, kterým ruka cizince zatáhla záclonu.

„Markýz právě přijíždí i se svými hosty, Carisso,“ pronesl bezbarvým hlasem ke své sestře, sledujíce přitom příjezd dvou kočárů skryt za dlouhou, řasenou záclonou okna.

„Tebe to snad netěší, Alistere?“ otázala se překvapeně plynulou řečtinou. „Větší společnost znamená více zábavy.“

„Také větší hrozbu prozrazení a méně jídla. Proč jen nemohli zůstat v Čechách?“ zavrčel podrážděně.

S povzdechnutím odložila vyšívání do proutěného košíku na stole a se zašustěním jemné látky okolo kotníků vstala ze svého křesla. Položila svou ruku na jednu stranu širokých ramenou bratra a bradu své okouzlující tváře na druhou, než s úsměvem zašeptala: „Z té malé bude za pár let velmi pohledná mladá dáma. Vůbec by mne nepřekvapilo, kdybys pak sám rád hladověl, jen aby se ona nasytila.“

„Mluvíš hlouposti, sestřičko. Copak si vůbec neuvědomuješ, že ona i její otec nás mohou svou přítomností zde ohrozit? Pokud se ke dvoru donese, že ten vyhnanec je hostem přítele krále, jak dlouho si myslíš, že se pak ještě bude moci markýz těšit Ludvíkově přízni?“

„Ach, zase ta tvá politika,“ vzdychla, zálibně pozorujíc přitom vévodu s dcerou, jež právě markýz představoval svému služebnictvu. „Co je Ludvíkovi po nějaké Sicílii, nebo pronásledování údajných vampýrů v Savojsku, hm? Ten se těší ze společnosti madam de Pompadour, vládu ponechává v rukou kardinála a markýzů. Trápíš svou krásnou hlavinku naprosto zbytečně, můj milovaný bratříčku.“

„Kéž bys měla pravdu, Carisso. Protože znovu někam utíkat a skrývat se, to je to poslední, o co bych stál.“

„Víš, že se jen málokdy mýlím. Měl bys mi více důvěřovat.“ Náhle se však její obočí v nelibosti stáhlo a úsměv jí zmizel z tváře. „Na té malé je přece jen něco zvláštního.“

Jako kdyby chtěla potvrdit její slova, pohlédla dívka přímo na ně ve stejném okamžiku, kdy ze své ruky pustila lem poodhrnuté záclony. „Už nyní z ní vyzařuje větší síla než z jejího otce.“

„Možná v ní roste stejná vůle jako v té české kněžně,“ uchichtl se. „Pokud někdy máme opět uchopit otěže světa do svých rukou, bude takových třeba mnohem více.“

„Ano, ale Eleonora se nikdy nezřekla své lásky k lidem. A vždy to, kým jsme, přijímala s respektem a úctou k Bohu. Z toho děvčete však přímo vyzařuje uvědomí si vlastní moci a vůle dosáhnout svými prsty až na vrchol vší moci.“

„A to všechno jsi poznala za tu chvíli na dobrých padesát metrů,“ zasmál se, poklepávaje jí přitom prsty po hřbetu ruky položené na jeho rameni. „Tvůj smysl pro humor mne vždy dokonale pobaví, Carisso.“

„Já ale nežertuji, Alistere,“ pravila dotčeně. „Vím, co cítím.“

„O tom rozhodně nepochybuji. Také cítím tu touhu sejít dolů a přivítat je zde. Tak už se nemrač, sestřičko.“ Laškovně jí štípl do líce palcem a ukazováčkem své ruky a vykročil k rytinami zdobeným, bílým dveřím.

„André,“ zavolal nepříliš hlasitě zámecký správce na podkoního, jenž právě odstrojoval frkající koně se stále se potem lesknoucí srstí. Když k němu mladík vzhlédl, správce na něj zakýval prstem.

„Přejete si, pane Richarde?“ otázal se bez jakéhokoli zájmu, jakmile k němu volným krokem došel pod střechu kočárovny.

„Vezmi si koně, a jeď na panství markýze Le Gray do Chaumontu. Vyřiď Jeho milosti, že náš pán se vrátil i s těmi, o nichž hovořil,“ pravil tiše a rychle.

Podkoní udiveně povytáhl obočí.

„Hned teď, pane správce? Nemohlo by to počkat do zítřka Mám tu ještě nějakou práci.“

„Jeho milost si přál být o jejich příjezdu spraven okamžitě, André. Ta tvá práce ti může přizdvihnout sukni až zítra. Konečně v Chaumontu je pěkných děvčat také spousta.“

„Ale...,“ chtěl ještě cosi namítnout mladík. Přísný výraz ve tváři zámeckého správce mu však další slova zatlačil zpět do hrdla. „Jak si přejete, pane Richarde,“ přikývl nakonec.

Znechuceně odhodil hadr, do něhož si utíral ruce na okraj dřevěného žlabu s vodou, a vykročil ke stájím.

Emílie Jana si zkoumavým pohledem prohlížela mladého muže, který ve společnosti pohledné, světlovlasé dívky sestupoval po širokém schodišti k nim do prostorné haly, jejíž rovný strop podpíraly hlavice antických sloupů.

Krása jejich mramorových tváří, neviditelný oblak okouzlující přitažlivosti a ladnost jejich pohybů by obyčejného člověka zajisté uchvátily. Pro Emílii Janu to vše však značilo pouhé ujištění jejího podezření. Ti dva byli jedněmi z nich.

„Á, mi drazí,“ markýzova ústa se roztáhla do širokého úsměvu. „Doufal jsem, že při našem příjezdu budete zde.“

„Přes to protivné slunce jsme se ani nikam vydat nemohli, Filipe. Pokud bychom nechtěli dát poznat naši pravou tvář,“ rozezněl se jim v uších hluboký, lehce chraptivý hlas mladého muže.

„Jednou přijdeme na to, jak před jeho zvídavým jasem ochránit naše oči,“ usmála se dívka, jíž od pohledu nemohlo být více než okolo dvaceti let.

Skutečný věk však byl zcela jistě jiný, jak už před lety Emílie Jana pochopila. S narůstající zvědavostí přihlížela jejich srdečnému objetí na přivítanou. „Už se mi po vás stýskalo. Nikdo mne nerozveselí tak jako vy.“

„Ale Carisso, ještě mne naučíte se červenat,“ zasmál se markýz. „Tak, mí drazí přátelé, zajisté mi dovolíte, abych vám představil naše mému srdci tak blízké a vznešené hosty.

Carisso, Alistere, představuji vám ty, o nichž jsem vám tolikrát vypravoval. Jeho Jasnost, Marco Basilio d´Acaia, vévoda Savojský.“ Oba urození přátelé markýze se s patřičnou úctou, jenž vévodovi náležela, uklonili. „A toto je dcera Jeho Jasnosti, Její Jasnost, Emily Jeanne d´Acaia.“ Úklona, která patřila jí, již nebyla tak hluboká, avšak vůči úctě, jíž vyjadřovala, nemohla Emílie vytknout ani to nejmenší.

„Vaše jasnosti, je pro nás velkou ctí vás poznat osobně,“ pronesli téměř dvojhlasně.

Dobrá nálada markýze stále neopouštěla, neboť s úsměvem na rtech vztáhl k oběma svou paži, a s tváří obrácenou ke svým novým hostům pravil: „A nyní mi dovolte zase vy, abych vám představil své dlouholeté hosty, jež už beztoho patří do mé rodiny. I oni se své vlastní zemi stali psancem podobně jako ty, Marco. Můj vážený přítel, Alister Gorgo Angelos, hrabě z Epiru. A jeho rozverná, a vždy okouzlující sestra, Carissa Elena Angelos.“

„Řekové,“ vzdychla údivem Emílie Jana, zatímco se obě hrabata před nimi ještě jednou, tentokrát však jen krátce, uklonila.

„Vaše Jasnost má obdivuhodné znalosti zeměpisu,“ zdvořile se na ni usmál Alister.

Emílie však jako kdyby jeho vyjádřenou poklonu přeslechla.

„Copak vás snad také z vaší země vyhnala cizí vojska jako mého otce?“

Carissa jen úkosem pohlédla na svého bratra, nežli v žertu pronesla: „Cizí vojska ne, Jasnosti. Spíše věčně hlady svítící zuby mého milovaného bratra.“

Lehká křídla dveří z tmavého dřeva na straně haly se rozevřela pod dotykem rukou uvězněných v bílých rukavicích komorníka. S úklonou ustoupil do strany, pravíc: „Pohoštění je připraveno, vaše milosti.“

„Výtečně,“ zvolal vesele markýz, než mnohem tišším hlasem řekl svým hostům: „Ač se ve Francii přece jen dýchá lépe nežli pod rukou Karla v Čechách, přece jen je stále potřeba vést některé rozhovory v soukromí. Tedy, mohu vás pozvat k malému občerstvení po té nekonečné cestě?“

„Pokud vás tím neurazím, Filipe, ráda bych se nejprve vykoupala a převlékla do něčeho mnohem pohodlnějšího.“

„Ale samozřejmě, drahá Emily Jeanne. Armele, prosím, naprav mou netaktnost a ukaž našim vzácným hostům jejich pokoje.“

Emílie Jana si s překvapením uvědomila, že na rozdíl od Fridricha Schmitze, byl Armel obyčejný člověk. Pro tuto chvíli šlo jen o další důkaz markýzovy neopatrnosti.

„Vaše Jasnosti, prosím, následujte mne,“ pokynul jim s úklonou komorník, než nejprve sám vykročil ke schodišti.

„Uvidíme se za malou chvíli, Filipe.“ Plácnul dlaní markýze po zádech vévoda. Poté opět nabídnul rámě své dceři a společně stoupali volným krokem po schodišti za komorníkem.

„Nemusíte nijak spěchat, Marco. Jen si dopřejte odpočinku,“ volal za nimi markýz.

„V podstatě to není má věc, Filipe,“ pravil tichým hlasem Alister, když všichni tři společně vykročili k otevřeným dveřím salónku. „Ale opravdu se domníváte, že je rozumné mít pod střechou Savojce? Zvláště v této době, kdy Ludvík se sicilským králem uzavírají mnohé obchodní dohody? Jste přece vyslanec a přítel francouzského krále. A já se domnívám, že...“

„Přesně, jak jste řekl, Alistere,“ vstoupil mu do řeči markýz. „V podstatě to není vaše věc. Ale abych vás přece jen trochu uklidnil, vězte, že matkou té malé je vdova po hraběti Valdštejnovi. A to jméno má na císařském dvoře ve Vídni téměř stejnou váhu jako jméno kněžny Eleonory Amálie ze Schwarzenbergu, jejíž jsou obě – tedy matka i dcera, chráněnkami. Tedy na jedné straně stojí dvě nejvznešenější ženy Říše římské, a koneckonců také já, přítel francouzského krále. Pokud by došlo na lámaní chleba, ke komu se domníváte, že by se Ludvík přiklonil v zájmu dobrých vztahů? K císařskému dvoru ve Vídni, nebo tomu sicilskému kupci, který na hlavě nenosí korunu z vůle Boží, ale ze své vlastní?“

„Vidím, že jste celou věc důkladně zvážil,“ pokusil se o úsměv Alister, usedajíc do polstrované židle u oválného stolu.

„Vždy vše důkladně zvážím, nežli se rozhodnu jednat, drahý příteli. Kdybyste jednal alespoň z polovice tak jako já, ještě dnes byste byl pánem ve své zemi, a nikoli hostem na mém panství.“ Ač tón markýzova hlasu nepozbyl nic ze své přátelské vřelosti, slova měla hraběti z Epiru připomenout, kde se nyní nachází a jaké je jeho postavení. Jak mohl Filip usoudit z výrazu tváře Alistera, neminula se účinkem. „Dala byste si moučník, má drahá?“ obrátil svou pozornost k jeho sestře.

„Pokud nebudete nic namítat, Filipe, jsem více žíznivá nežli hladová,“ usmála se na něj Carissa, a mrkla přitom jedním okem.

„Ach tak, ale samozřejmě.“ Tleskl do dlaní, a ihned se v postranních dveřích objevila postarší služebná. „Edith, když jsem žádal o láhev červeného, neměl jsem na mysli bordeaux.“

„Promiňte, pane markýzi. Ihned to napravím,“ zmizela s úklonou opět za dveřmi.

„Mohu se zeptat, kolik je té malé let?“ otázal se s předstíraným nezájmem Alister a vstrčil si do úst zelenou bobulku šťavnatého vína.

Filip jej pobaveně pozoroval, nežli odpověděl: „Pokud máte na mysli Její jasnost, pak tolik, na kolik vypadá.“

Alister pochybovačně přizvedl jedno obočí.

„Třináct?“

„Dvanáct, příteli,“ opravil ho Filip.

„Takže ji tedy necháváte přirozeně stárnout?“ položil další otázku hrabě z Epiru a markýz jen s povzdechnutím odpověděl: „Přesně tak, Alistere. Nepozdává se vám snad na tom něco?“

S mlasknutím zkřivil jednu stranu úst, a teprve po chvíli pravil: „To znamená, že chcete, aby co nejdříve dospěla. Pokud je to tak, pak to značí jediné. Nedokáže se ovládat.“

Ačkoli nerad, markýz musel připustit, že tentokrát se hrabě nemýlí.

„Ano, bohužel je tomu skutečně tak.“

„To proto museli tak narychlo odjet z Čech?“ vydechla Carissa. „Prozradila se snad?“

„Ne, má drahá, tak ne. I když přiznávám, že to se téměř přihodilo také.“

Alister odtrhl další bobulku vína z hroznu položeného v míse s ovocem na stole.

„Jak to?“

„Inu,“ markýz si položil lokty na stůl a prsty rukou zaklesl do sebe. „Já sám to nevím přesně. Jen Marco se mi svěřil, že když chtěl jednou navečer vzít svou dceru na hon zvěře, ztratila se mu na několik málo minut z očí. Na okraji lesa se ocitla zpět u města, přímo u domu krumlovského řezníka. Pach zvířat a vůně zaschlé krve v ní probudily tu ďábelskou žízeň, kterou ještě nedokázala ovládat. Prý se chtěla napít ze zvířete, ale do cesty se jí připletla řezníkova dcera.“

„Vzala jí život?“ otázala se zvídavým hlasem hraběnka. Markýz však odmítavě zavrtěl hlavou.

„Ne tak docela. Protože za jedno byla ještě příliš malá, a to děvče nebylo žádné tintítko. Za druhé proto, že když se na ni Emily Jeanne vrhla, spustila křik, který přivolal její matku. A nakonec také proto, že tam v týž okamžik přispěchal vévoda, a spolu s dcerou se ve spěchu skryli v lese.“

„Říkám to už velmi dlouho a budu stále. Děti by se neměly pouštět z očí alespoň do té doby, než se naučí svou žízeň ovládat. Není-li to snad pravda?“

Dříve než stačil markýz otevřít ústa, předešla jej svými pichlavými slovy Carissa.

„U tebe by to muselo platit po celý život, bratříčku. Mladou vévodkyni omlouvá alespoň její věk. Ty jsi o celých sto sedmnáct let starší nežli ona, a přesto se mnohdy nedokážeš ovládnout.“

„Lépe bych to ani já sám nevyjádřil,“ pousmál se markýz.

„Tak co je tedy přimělo k odjezdu?“ ztrácel trpělivost hrabě z Epiru, jemuž se vůbec nezamlouvalo jejich neustálé popichování.

Tak se poněkud hůře ovládal. A co na tom? K čemu jinému by jim také lidé měli být než k tomu, aby jim posluhovali, nebo sloužili jako prostředek k utišení té spalující žízně?

„Řekněme, že se vévoda nepohodl se svou budoucí ženou a matkou jeho dcery,“ odvětil téměř šeptem Filip, protože se dveře znovu otevřely.

Na kulatém podnosu jim služebná přinášela spolu s pěti křišťálovými sklenicemi také štíhlou a vysokou láhev z černého skla. „Děkuji, Edith. Otevřu si ji již sám.“

„Jak si pan markýz přeje,“ pravila zdvořile a opět je zanechala samotné.

„Už dva roky si marně lámu hlavu nad tím, jak jen dokážete zabránit tomu, aby se ta uložená krev nesrážela,“ řekla Carissa, se zaujetím přitom pozorujíc rudou, po železe vonící tekutinu, kterou Filip zručně rozléval z láhve do sklenic.

„Opravdu jsem vám to nikdy neprozradil?“ podivil se naoko.

„Ne, Filipe,“ usmála se a pozvedla pohár k přípitku. „A jsem si jistá, že to dobře víte.“

Markýz vztáhl ruku po svém poháru jako poslední, a nežli si s ním se zvonivým cinknutím přiťukl se svými přáteli, s tajemným úsměvem na rtech zašeptal směrem ke Carisse: „Nechávám láhve uskladňovat tak, aby byly neustále obklopeny teplem připomínajícím teplotu lidského těla. Jsou uložené v kádi v zadní části vinného sklepa a několikrát denně do ní Edith přilévá horkou vodu. To je celé to velké tajemství, má drahá.“

Veselé zazvonění pohárů se odrazilo od tapetami a vzácnými obrazy vyzdobených stěn salónku. S prvním hltem se v šedozelených očích Carissy na okamžik roztáhly jantarové žilky zdobící duhovky Dětí noci již od jejich narození.

„Nikdy mne vaše vynalézavost nepřestane překvapovat, Filipe,“ vydechla slastně, opět přitom přikládajíc pohár k pootevřeným ústům.

Emílie Jana s údivem procházela oběma pokoji, jež se nyní měly stát jejím domovem. Karmínové tapety se zlatým vzorem na stěnách. Obrazy s olejovými malbami zachycujícími krásnou francouzskou krajinu. Bílé sloupy oddělující oba pokoje namísto dveří. Vysoká okna s bohatými závěsy a řasenými záclonami, které nabízely výhled na paseku a les za zámkem. Tlusté a měkké koberce z některé daleké země na východě, zakrývající parkety na podlaze. Do nejmenších detailů zdobený rokokový nábytek jemně zdobený zlatem.

Když se na malý okamžik ve vzpomínkách vrátila na Krumlovské panství, pak Longecourt byl ve srovnání s rozlehlým zámkem kněžny Eleonory hotovým palácem.

Přesto si zde připadala jako cizinec, který je pouze trpěným hostem. V jejím srdci zůstával skutečným domovem Krumlov. Měl-li být její život nyní spjatý s Francií, pak v ní musela mít co nejdříve své vlastní panství.

Pohledem přelétla ke služebným ukládajícím její šaty a osobní věci do široké skříně s oválnými zrcadly na dveřích, a oči jí ulpěly na malé truhlici uložené na jejím dně. Byť byl její otec stále bohatým a vlivným, nechtěla se stále ploužit v jeho stínu za ním. S šesti tisíci zlatými, jenž patřily k jejímu dědictví zaslaným na Krumlov sestrou toho, jehož všichni neznalí pravdy stále považovali za jejího otce, ji však žádná okázalá budoucnost v této zemi nečekala. Ať pro ni otec do budoucna připravoval cokoli, ona byla pevně rozhodnutá dosáhnout svého. Zbývalo jen přijít na to jak.

Vířící myšlenky v její hlavě nedokázala zklidnit ani osvěžující lázeň. A když již znovu ustrojená a upravená vycházela ze svých pokojů, téměř se srazila s otcem.

„Krásná jako vždy,“ vyslal k ní jeden ze svých hřejivých úsměvů. Nespokojenost vyzařující z jeho dcery tak jasně jako paprsky slunce, jej však přiměla zvážnět. „Děje se něco, Emílie? Lituješ snad svého rozhodnutí odjet se mnou? Chceš se snad vrátit zpátky do Čech ke své matce a kněžně?“ kladl jednu otázku za druhou, avšak dívka neodpověděla ani na jedinou z nich.

Teprve když se její chladná ruka dotkla překrásně zdobeného zábradlí širokého schodiště, pravila téměř neslyšně: „Měli bychom se brzy poohlédnout po vlastním domě, otče.“ A když spatřila tázavý pohled jeho očí, dodala: „Zde už jedni hosté jsou. A nechci si připadat jako nějaká formanka v zájezdním hostinci.“

Marco překvapením nad takovým přirovnáním jen přizvedl obočí, nežli propukl v hlasitý smích.

„Emílie, mnohé ještě o nás samotných nevíš. A tak bych ti měl proto vysvětlit, že je zcela běžné, že mnohdy i dlouhý čas pobýváme společně na jednom místě,“ hovořil a koutky úst mu ještě stále poškubaly záchvěvy doznívajícího smíchu. „Lidí jsou po světě celé miliony. Nás je jen pár tisíc. Jako kdyby to samo již nestačilo, někteří spolu uzavírají spojenectví proti jiným z nás. Kliky snažící se přeskočit a přechytračit ty méně urputné v boji o moc. Není zase až takových rozdílů mezi námi a obyčejnými lidmi. Jen tím, že je nás mnohem méně, je pro nás o to vzácnějším, když na jednom místě spolu stráví nějaký čas ti, jenž smýšlejí stejně. Už tomu rozumíš?“

Sestupujíc z posledního schodu do haly, přikývla.

„Ano, otče. Nemohu však pochopit, proč Filip vyslovuje mé jméno francouzsky. Proč mne neoslovuje tak jako v Čechách?“

„Protože nechce, aby se služebnictvo dovtípilo o tvém původu. Čím méně jim zavdá příčiny ke klevetám, tím méně se dozví královský dvůr. Jsi už dost velká na to, abys mohla porozumět vztahům, jež nyní panují mezi Ludvíkem a tím sicilským kupcem, který zabral naše panství.“

„Čím více chápu, tím více si připadám jako vyhnanec odkázaný na laskavost druhých. Slibuji vám, že udělám cokoli bude zapotřebí, abychom získali nazpět své postavení nejen nad prostým lidem, ale také mezi těmi, kdož jsou jako my, otče.“

V jejích slovech bylo tolik vážnosti a rozhodnosti, že zůstal ohromen stát. Díval se za ní, jak kráčí pevným a sebejistým krokem ke dveřím společenského salónku se vzrůstajícími obavami. V jeho dceři dřímala skrytá síla, která jen čekala na svou příležitost projevit se. A on si nebyl jist, zda ji bude schopna ovládnout bez něj.

„Emily Jeanne!“ zvolal radostně markýz, když vstoupila do místnosti.

Jeho snaha vzbudit v ní, pokud možno co největší pocit přátelství a domova, se jí však počínal protivit.

„Vítáte mne, jako kdybyste mne neviděl celá léta, a nikoli pouhé dvě hodiny, pane markýzi.“ Ač se usmívala, ta vyslovená věta byla malým políčkem, který se neminul svého cíle.

Jedinou osobou, jenž ji považovala za humornou, byla snad jen Carissa. Jejíž tiché zahihňání bylo více než výmluvné. Markýz se však její suše vyřčenou poznámkou nedal o svou dobrou náladu připravit.

„Máte v podstatě pravdu, Emily. Nepočítám-li těch několik posledních dnů strávených společně na cestě, pak jsem vás skutečně neviděl celá léta. Pokud je vám snad má upřímná radost z potěšení vaší přítomnosti nepříjemnou, pak přijměte mou omluvu.“

„To vy omluvte mou zahořklost,“ povzdechla si, usedajíc ke stolu. „Události posledních dnů mne ještě stále trápí. A cesta byla přece jen příliš dlouhá a únavná.“

„Rozumím vám. Věřte, že vás velmi dobře chápu, má drahá,“ pravil, zatímco znovu uchopil láhev z tmavého skla, aby naplnil její pohár. „Pevně věřím, že alespoň ty jsi v lepší náladě, Marco,“ obrátil svou pozornost k přicházejícímu vévodovi.

„Stejně jako ty, příteli,“ usmál se. Přijal místo po pravici markýze a se zájmem pohlédl na hraběte z Epiru. Ten se stále tvářil, jako kdyby pozřel něco velmi kyselého. „Zdá se, že vás stále něco trápí, Alistere.“

„Mne?“ podivil se tmavovlasý šlechtic a v jeho medových očích zasvítily ohníčky skrývané nedůvěry. „Jen zvažuji další setrvání zde na Longecourtu, Jasnosti.“

„Proč to?“ Jeho slova markýze zjevně zaskočila tak, jako jeho vlastní sestru. „Netěší vás již snad má společnost?“

„S vámi to nemá nic společného, příteli. Spíše s vašimi novými hosty to má mnohé co do činění.“

Emílie Jana jedním douškem vyprázdnila obsah svého poháru, a když jej pokládala zpět na stůl, vyslala k otci více než srozumitelný pohled.

„Pominu-li naše seznámení, pak o sobě navzájem nevíme zhola nic, milý hrabě. A přesto již máte dost naší společnosti? Máte skutečně zvláštní povahu,“ pronesl Marco, aniž by k němu obrátil svou tvář.

„Zatraceně!“ zasyčel Alister a zlostně mrštil nakousnutým jablkem z otevřeného okna po svém boku. Hlasité žbluňknutí přicházející nazpět z jezírka, jako kdyby mělo podtrhnout jeho zaklení. „Tady přece vůbec nejde o vás, Jasnosti. Jde o nás všechny. Přesněji o to, kolik nás tu nyní je.“

„Můj bratr má zřejmě obavy o svůj nenasytný žaludek.“ Carissina snaha o úsměvné odlehčení narůstajícího napětí, se však nyní zcela minula účinkem.

„Ano, mám,“ zamračil se na ni. „Jsme, kdo jsme, sestřičko. Dříve či později nás naše vlastní přirozenost donutí nespokojit se pouze s utišením té ďábelské žízně. A co přijde pak? Dokud se čas od času ztratil někdo z poddaných na panství, nepřišlo to nikomu podezřelé. Ale nyní je nás už pět. Snad vám nemusím vysvětlovat, co to může přinést. Zvláště, když někteří z nás ještě stále neumějí svá nutkání ovládat.“

S poslední větou vzhlédl k dceři vévody. Emílie Jana nevěřícně pohlédla na markýze. Ten však jen sklopil oči.

„Omluvte mne. Není mi příliš dobře. Zřejmě si skutečně potřebuji odpočinout.“ Vstala ze své židle a vykročila ke dveřím následována mlčenlivými pohledy.

„To se ti skutečně povedlo, bratříčku,“ blýskla po Alisterovi zlostnýma očima Carissa. Aniž by očekávala jakékoli vysvětlení, či omluvy, zvedla se také, aby následovala mladou vévodkyni.

„Snad je lépe, že se obě dámy vzdálily. Protože to, co vám nyní řeknu, příteli, by nebylo vhodné vyslovit v jejich společnosti. Jste naprostý idiot,“ zavrčel vztekle markýz.

„Řekl jsem jen nahlas to, co víme všichni. Nevím, proč mne tedy proto urážíte, Filipe.“

„Mohl jste svá slova volit lépe, Alistere,“ pravil mírným hlasem Marco, zapírajíc se do měkkého opěradla židle. „Do jisté míry jsou však pravdivá. Nicméně bych vám měl vysvětlit totéž, o čem jsem ještě před naším příchodem rozmlouval se svou dvanáctiletou dcerou. Od počátku věků se čas od času setkáváme ve větším počtu. A mnohdy tato setkání trvají i celá léta. Překvapuje mne, že tato zásadní věc vám uniká i přes váš pokročilý věk. Když jsme u něj, musíte trpět vskutku neukojitelnou žízní, neboť stále vypadáte sotva na dvaadvacet let, hrabě.“

„To vše dobře vím, Jasnosti. Ale doba se mění. Čas neumíme zastavit ani my. Lidí je stále větší počet. Už dávno nejsou tak prostoduchými, jako bývali v dobách mého nebo vašeho dětství. Mnohem více si všímají změn, které se kolem nich odehrávají. Obávám se, že ta bublina mylných představ a předsudků o nás, Dětech noci, brzy splaskne. A až se tak stane, naše pravá tvář bude odhalena. Pak to budeme my, kdo se bude skrývat, a ne oni. Nač jim k tomu ještě dopomáhat?“

„Dětech noci,“ usmál se jízlivě Marco. „Pojmenujte nás pravým jménem. Jsme vampýři, Alistere. To je to, kým skutečně jsme. A přestože nevíme nic o svém původu, pak ať už jsme jen jednou z mnoha hříček přírody, nebo dílem Božím, tak jako lidé, od počátku věků platilo jen jedno. Vždy jsme stáli nad obyčejnými lidmi. Ne pro naši sílu, či pro naši rozvinutou mysl, ale ze zcela jiného důvodu. My známe svou hodnotu. Známe své místo v tomto prapodivném světě. To je to, co nás činí postavenými vysoko nad většinu z nich. Přesto po celá staletí nejednáme pouze ve svém zájmu, ale také v jejich. Prostoupili jsme tu nedozírnou a spletitou cestu moci tak, abychom mohli celý svět vést správným směrem. I když ne vždy se nám to daří. A že si výměnou za to občas vezmeme někoho z nich k nasycení a utišení té prokleté žíznivé touhy? Domnívám se, že mnozí z nich by se obětovali dobrovolně, kdyby znali pravdu. Už jen proto, aby tím prospěli jiným.“

„Opravdu, pane vévodo? A už jste se pokusil některému z nich tu pravdu říci?“ otázal se posměšně Alister.

„Nevím, zda se o to pokusil Jeho Jasnost, ale já ano,“ pravil vyrovnaným hlasem markýz. A když k němu oba muži vyslali své překvapené pohledy, vysvětlil: „Má hlavní služebná, Edith, právě tak jako zámecký správce Richard Nouvel, pravdu o mne samotném již znají celá léta. A jak vidíte, Alistere, jsou zde stále, a jejich ústa zachovávají mlčenlivost.“

„Přišel jste o rozum, Filipe?“ vydechl šokovaný Alister. „To znamená, že také vědí, kdo jsem já, i má sestra. A nyní je také odhalena pravá tvář vévody a jeho dcery. Uvědomujete si, jakému nebezpečí jste nás vystavil?“

Naprostým klidem oplývající markýz jen v zamyšlení dolil pohár nejprve Jeho Jasnosti, a pak také sobě, nežli odpověděl: „Žádnému, příteli. Jak jste se nyní přesvědčil, pravdu o vás, i o vaši okouzlující sestře znají od chvíle vašeho příjezdu. A přesto jste za ty dva roky vy sám ani náznakem nevytušil, že tomu tak je. Proto se domnívám, že i kdyby se lidé o nás dozvěděli celou pravdu, nezměnilo by se zhola nic.“ V náznaku přípitku přizvedl pohár do výše očí, aby jej vzápětí vyprázdnil jediným dlouhým douškem.

„Já...omluvte mne, pánové. Potřebuji být chvíli sám a vše si promyslet.“ Napřímil se Alister a s krátkou úklonou odcházel od stolu.

„Alistere,“ zadržel jej ještě na malý okamžik hlas patřící Marcovi.

„Ano, Vaše Jasnosti?“

„Považoval bych za velmi vhodné, kdybyste mé dceři vyjádřil svou omluvu za ta příkrá slova, která jste zde vyslovil.“ Lehké přikývnutí Alisterovy hlavy si mohl právě tak vykládat jako souhlas, jako pouhé vzetí jeho přání na vědomí. „Proč jsi jim to řekl?“ otázal se tichým vyčítavým hlasem Filipa, když se za hrabětem zavřely dveře.

„Co máš přesně na mysli? To, že Edith a správce znají pravdu o tom, kým skutečně jsme?“

„Pokud jde o tuto záležitost, pak ti plně důvěřuji. Znám tě příliš dlouho na to, abych mohl pochybovat o rozumnosti tvých rozhodnutí. Mám na mysli to o Emílii,“ pravil a konečně přestal prsty otáček štíhlou stopkou svého poháru na stole.

„Protože jsem neměl jinou možnost, Marco. Jak jsem tušil, Alister se začal vyptávat na pravou příčinu vašeho příjezdu okamžitě poté, co jsme usedli ke stolu. Přišlo mi rozumnější odpoutat jeho zvědavost tímto směrem nežli mu říci pravdu.“

„Jakou pravdu?“

„Jakou? To snad víme oba stejně dobře. Potom, co se Markéta dozvěděla čistou pravdu nejen o tobě a své dceři, ale také o sobě, smrti svého muže i otce, je zde přece více než opodstatněná hrozba toho, že se pokusí obnovit své přátelství s hraběnkou Valdštejnovou. A víš dobře, co by to pak mohlo znamenat.“

„Myslíš si snad, že by dovolila, aby se Valdštejnová vydala za císařem do Vídně?“

„Ty snad ne?“

„Rozhodně ne. I když má všechny důvody k tomu mne nenávidět, svou dceru miluje. Nikdy by neučinila nic, co by ji mohlo ohrozit.“

„Pak tedy nechápu, proč jsi tak spěchal se svým odjezdem z Čech,“ pravil zmateně markýz.

„Protože by ji má přítomnost jen o to více nutila déle již nesetrvávat na Krumlově. Už jsem ji nemohl déle trápit,“ hlesl Marco. S bolestným povzdechnutím přizvedl pohár ke rtům a napil se. Ústa se mu zkřivila s prvním lokem a znechuceně jej opět postavil na stůl. „Studená je odporná.“

„Máš pít, dokud je teplá,“ zažertoval markýz. „Mám dát přinést ještě jednu láhev?“

„Ne, Filipe. Ať dnes Alister pronesl mnoho hloupostí, v jednom měl přece jen pravdu. S tímto našim červeným prokletím přece jen musíme šetřit.“

„Nebyl takovým vždy,“ řekl markýz, odkládajíc prázdné sklenice zpět na podnos k láhvi. „Znal jsem ho ještě jako malého chlapce. Byl vždy pozorný, učenlivý, zrovna tak veselé povahy jako jeho setra.“

„Tak co jej tak změnilo?“

„Smrt jeho rodičů, příteli. Nedáš si moučník?“

Vévoda odmítavě zavrtěl hlavou.

„Rodiče přece umírají všem. Dokonce i nám. A jejich smrt je nám připomínkou toho, že ani my nejsme věční.“

„V tom máš možná pravdu. Ale jsou zde i jiné připomínky. Třeba vlastní nerozvážnosti, za kterou zaplatí jiní.“

„Co máš na mysli?“

Markýz s povzdechnutím vztáhl ruku po malém hroznu vína. Utrhl si šťavnatou bobulku, a nežli si ji vstrčil do úst, odpověděl: „Za smrt jejich rodičů mohl nepřímo on sám.“

„Jak to? Byli snad zavražděni?“

„Ano,“ přikývl. „Na jejich panství se v té době šířila celá řada klevet vztahujících se k jejich rodu. V ten čas také v jejich sídle už několik měsíců pobývala jedna urozená rodina patřící k nám. Více obchodníci nežli šlechticové. Pocházeli odněkud z Kypru. Válka s Osmany je vyhnala až na pevninu. Zřejmě měli namířeno někam do Rumunska, kde se chtěli usídlit na jednom z panství Nikolae Iona Tepese ze Sighisoary. Jenže...“

„Vždyť ten byl přece mezi hosty, které kněžna pozvala na mou svatbu s Markétou na Zvíkovské panství,“ vstoupil mu do řeči Marco. „A jestliže už v době Alisterova dětství měl v rukou svá panství v Rumunsku...vždyť dnes vypadá stále mladší než já sám. A to je o dobrých pár desetiletí starší. Vidím, že nenasytných, toužících po co možná nejdelším životě, je mezi námi stále dost.“

„K tomu ti ještě něco řeknu, ale nejprve bych měl dokončit jedno.“

„Promiň, Filipe. Pokračuj.“

„V podstatě není mnoho co k vypravování. Zřejmě si sám umíš představit, co ta prokletá žízeň dokáže udělat s jedenácti takovými, jako jsme my, na jednom panství. Téměř neuplynulo dne, aby se na panství nepostrádal další poddaný. A když neklid mezi lidmi dosáhl svého vrcholu, Alisterův otec se začal obávat prozrazení a vzpoury. Nařídil všem, aby svou žízeň tišili pouze krví zvířat, a hlad obyčejným jídlem. Měsíc na to se však mučivou žízní trápený Alister sám na svou vlastní pěst rozhodl vydat mezi lidi. Ty sám jsi si s Emílii Janou prožil, co asi v takové chvíli může nastat, když se malé dítě vydá nasytit.“

„Přistihli ho?“

„Přesně tak. Vplížil se do domu na kraji města. Nemohl tušit, že celá ta rodina bude spát v jednom pokoji. Stačil jim utéci na poslední chvíli. Ale přesto ho poznali. A byť tamější lidé nejsou o mnoho bystřejší než kdekoli jinde, přece jen si to dali dohromady. Celé město se vzbouřilo. Rozhněvaní a k smrti vystrašení lidé se vydali do rodinného sídla svého pána. Celou usedlost zapálili ještě téže noci. A protože nikdo z pánů neměl o ničem ani tušení, všichni spali. Jen Alister věděl, co přijde. Před rozběsněným lidem a plameny, dokázal včas zachránit jen svou sestru. Společně uprchli nejprve do Milána. Ale když Savojsko obsadili Siciliané s požehnáním tvých poddaných, vydali se rok na to znovu na cestu.

Bez peněz a jen v šatech, které měli právě na sobě. Přes alpy se za nějaký čas dostali až sem, do Francie. Po nějakou dobu se zde potulovali po kraji, protože jak mi prozradila po mém prvním návratu z Čech Edith, čas od času se i na mém panství ztráceli lidé takovým způsobem, který už dobře znala. I tak trvalo dalších pět let, nežli jsem na ně narazil v lesích u městečka Auxonne. Neumíš si představit, jak byli zaskočeni tím, když si uvědomili, že jsem jedním z nich. Oba věřili tomu, že jsou jedněmi z posledních. A ono také potom, co se dělo v Savojsku – mám na mysli ten mnohaletý štvavý hon na vampýry – jsem se tomu ani nemohl podivovat. Svátek svatého Marka,“ vzdychl. „Kolik stovek nevinných lidí skončilo na hranici, nebo s uťatou hlavou? Ale tím jsi vinen ty, Marco. Kdybys jen trochu držel více zkrátka své přátelé a hosty, nic z toho by se nestalo.“

„Vím o tom, příteli. A trápí mne to. To mi věř. Měl jsem více naslouchat své sestřenici.“

„Když už jsi se o ní zmínil, jak dlouho zůstane Cornélie ve společnosti kněžny na Krumlově v Čechách?“

Vévoda nejistě pokrčil rameny.

„Řekla, že tak dlouho, jak bude potřeba. Nemáme si prý však o ni dělat žádné obavy. Připojí se k nám hned, jakmile to bude jen trochu možné.“ Bezděčně vzal z mísy s ovocem jablko a zanořil do něj své zuby. „Chtěl jsi mi říci ještě něco.“ Rozpomenul se, polykajíc první rozkousané sousto.

„Ach, ano.“ Napřímil se v židli markýz. „Zmínil jsi se o touze některých z nás žít co nejdéle, byť to znamená téměř denně prolévat hrdlem krev zvířecí jako lidskou. Zdá se, že někteří se rozhodli zajít ještě dále.“

„Jak to myslíš, Filipe?“ otázal se, znovu se zakusujíc do sladkého ovoce.

„Tak, že se prý některým takřka podařilo dosáhnout nesmrtelnosti.“

Vévodovi se na okamžik zdálo, že se přeslechl. Jen s obtížemi dokázal polknout právě rozžvýkaný kousek jablka.

„Co jsi to řekl?“ otázal se nevěřícně. „Sám přece víš, že něco takového není možné. Ano, někteří z nás si dokáží prodloužit život na dvě, tři staletí...ale nesmrtelnost?“

„Vybaví se ti v paměti jméno vévodkyně z Girony?“

„Máš na mysli tu Španělku, Leticii Robertu Farinelli?“ Když markýz souhlasně přikývl, pokračoval: „Jistěže se mi vybaví. Nechybělo mnoho a utrhla by si celou Kastilii pro sebe.“

„Nejen Kastilii, Marco. Celé Španělské království,“ opravil jej Filip. „Ta žena je nejen neobyčejně chtivá moci, ale také schopná. Lidé jsou pro ni jen stádo dobytka sloužící k utišení jejího hladu. A my, její vlastní druhové, jsme pro ni jen trpěné překážky na její cestě.“

„Řekl jsi, že je. Snad byla, Filipe. Díky Bohu Leticie zemřela už v době, kdy jsme byli ještě malými chlapci. A to už je více než jedno staletí. Vzpomínám si, že tenkrát ještě tvá rodina pobývala na panství v Gien a užívala jména De Vernisson.“

„Opravdu? Podle koho?“ otázal se pochybovačně markýz.

„Vždyť přece její dcera...“

„Právě, příteli. Jediným svědkem jejího skonu měla být jen její dcera, Inéz Alita. Před třemi lety uspořádal král velký ples na svém zámku Chambord u Orleáns, který nyní obývá jeho údajná neteř.“

„Údajná?“

Filip se usmál, a palcem a ukazováčkem své ruky si promnul kořen nosu.

„Jsem už na světě příliš dlouho na to, abych více či méně důvěrně neznal celou královskou rodinu Ludvíka. Ta dáma, která si říká Marie Anna de Condé a honosí se titulem francouzské princezny, je jednou z nás. A můžeš mi věřit, že za celou tu dobu, co jsem živ, nevím o nikom z králova příbuzenstva, kdo by byl vampýr.“

„Jsi si tím jist, Filipe?“

„Naprosto. A i kdyby ne, to, proč se o tom zmiňuji, není nyní podstatné. Podstatným je, koho jsem na plese zahlédl. Byl to však jen krátký okamžik, a proto jsem raději využil služeb svých špehů, aby se pokusili zjistit více. Výsledek jejich pátraní mne ujistil pouze v tom, čeho jsem se tolik obával. Nedaleko Orleáns, na levém břehu Loiry, se rozprostírá panství s překrásným zámkem de Blois. A abych déle nenapínal tvou zvědavost, prozradím ti, že paní na něm je vévodkyně Farinelli z Girony.“

„To přece není možné. To by jí už muselo být...“

„Ano, Marco, přesně čtyři sta dvanáct let. A prozradím ti ještě něco. Vypadá přesně tak úchvatně jako v době svého mládí. Leticia Roberta je stále nádhernou třicátnicí.“

To, co právě vévoda vyslechl, mu nedávalo žádný smysl. Z toho, co věděl si byl jist, že ani oni nemohou obelstít smrt navždy. A vědomí toho, že právě jedna z těch, jejichž doslova vražedná krása dokázala ničit nejen celé rody, ale celá města i země, je snad první z těch, kdož smrt měli obelstít, mu přišla jako výsměch všemu, v co věřil.

„Nemohl jsi se zmýlit ty sám, nebo tví lidé? Opravdu to není její dcera?“

Markýz však znovu odhodlaně zavrtěl hlavou.

„Ne. Inéz Aleta tam totiž žije spolu s ní. A nutno říci, že za těch více než sto let od údajné smrti její matky, o níž nás tak úspěšně všechny přesvědčovala, se ani ona sama příliš mnoho nezměnila. Více než matku a dceru však nyní připomínají sestry.“

„Proboha.“ Marco nechal jablko vyklouznout ze své ruky na stůl, aby do dlaní skryl svou vlastní tvář. Několikrát se zhluboka nadechl, než se otázal: „Oč myslíš, že jí jde? Mohla jít přece kamkoli se jí zlíbilo. Proč si právě vybrala Francii? Navíc všem na očích. Tak blízko královského dvora ve Versailles.“

„Prozatím nemám zdání, příteli. Zdá se, že až dosud nepodnikla vůbec nic. Mimo uspokojování vlastní zábavy a potřeby být neustále ve středu moci, přepychu a všeho lesku.“

Vévoda se se syknutím opovržlivě usmál.

„Oba ji přece známe příliš dobře na to, abychom uvěřili tomu, že to je vše s čím se spokojí. Leticie Roberta Farinelli se přece nikdy nezastavila před ničím, pokud šlo o její nezdolnou touhu po absolutní moci.“

„Také mám z toho obavy, Marco. Ale přece jen nyní máme mnohem větší výhodu nežli ona.“

„Jakou?“ otázal se nejistě, když k němu vzhlédl.

S lišáckým výrazem ve tváři vstrčil prst do jednoho z prázdných pohárů a z jeho okrajů setřel drobné kapičky krve ulpělé na skle. A když je s mlasknutím olízl z prstu, odpověděl: „Ani s jedním z nás dvou se nikdy nesetkala. Navíc, já jsem nyní markýz d´Crue a nikoli vikomt de Vernisson. Ona nemá ani tušení, že my dva známe pravdu.“

„Tak proto je takový,“ povzdechla si Emílie Jana, když z úst Carissy vyslechla jejich životní příběh. Díky své vrozené vnímavosti se rychle dokázala vcítit do pocitů, jež musely zmítat bratrem hraběnky.

Usazeny na lavičce v nevelké, ale za to bohatě květinovými záhony a kvetoucími keři zkrášlené zahradě, přemýšlela každá o životě té druhé. A nad hlavami ozdobenými krásnými účesy přitom stále držely své elegantní slunečníky, byť slunce se již před chvíli schovalo do vysoko po nebi plujících, bílých a nadýchaných oblaků.

„Zlobíte se na něj ještě, Jasnosti?“ otázala se po chvíli ticha Carissa.

„Ne,“ usmála se Emílie Jana. „Ale neříkejte mu o tom. Jen ať ho to chvíli mrzí alespoň z polovice tak, jako to mrzelo mne. A konečně, tady si přece jen můžete odpustit tu Jasnost, Carisso.“

Hraběnka překvapeně zamrkala víčky svých zelených očí.

„Mám tomu rozumět tak, že si přejete, abychom si tykaly?“

„Jsou z nás nyní přece přítelkyně, nebo ne?“

„Ó, Emily Jeanne. Tolik jsem se obávala, že po tom, co se stalo mne už nebudete...totiž, nebudeš chtít vidět.“

„Proč tebe, Carisso? Vždyť ty jsi přece nic špatného neudělala.“

„Nevím,“ pokrčila rameny. „Někdy se mi zdá, že všechny od sebe odstrkuji pryč, i když bych si moc přála je mít u sebe mnohem blíž. Až příliš mi schází rodina.“

„Také jsem to tak v prvních dnech, kdy jsme odjeli z Čech, cítila. Také jsme náhle zůstali jen my dva, sami. Já a můj otec. Ale dnes už to vidím jinak. Markýz, ty a tvůj bratr, jsme přece dohromady jako rodina. Spojuje nás to, kým jsme, i jak smýšlíme,“ uvažovala nahlas Emílie Jana.

„My o vlku...,“ zpozorněla náhle starší z dívek. „Copak se stalo, bratříčku?“

Překvapen tím, že je našel spolu sedět na jedné lavičce jako blízké přítelkyně, málem se opomněl uklonit.

„Vaše Jasnosti, chtěl bych vám vyjádřit hlubokou omluvu za mou neomalenost. To, co jsem řekl, vyznělo zcela jinak, než jak jsem zamýšlel. Pokud tedy můžete, odpusťte mi.“

Emílie krátce pohlédla na Carissu, a spatříc v jejích očích přímluvu za bratra, vzpomenula na slova, jež před malou chvílí ve vší vážnosti sama vyslovila.

„Ráda vám odpouštím, Alistere. Ne však kvůli vám, ale kvůli sobě samé. Také jsem před několika dny řekla jedné milované osobě nehezká slova, která bych nyní chtěla vzít zpět, ale již nemohu. Přála bych si, aby mi je odpustila tak upřímně jako nyní já vám. Avšak to se již nikdy nestane.“

S rozpaky se díval do slzami se lesknoucích očí děvčete, které ještě před slabou hodinkou považoval za chladný kus nepřemožitelné skály.

„Velmi vám děkuji za vaši laskavost, Jasnosti. Nechtěl jsem se vás nijak dotknout. Někdy rozum nestačí uhlídat, co jazyk vypouští z úst.“

„A tak by to mělo být, pane hrabě. Rozum by měl ovládat jazyk i srdce jen v otázkách diplomacie, a ne mezi přáteli,“ pravila a rty se jí zvlnily úsměvem.

„Zvláště týká-li se to horké, jižanské krve, jasnosti.“ Oplatil jí úsměv a s jejím přikývnutím se mu ulevilo. Nakonec se v ní přece jen zmýlil.

„Vidím, že jsi se oblékl na vyjížďku,“ vstoupila jim do hovoru Carissa. „Chystáš se vydat daleko?“

„Ne, sestřičko. Jen okolo lesů a polí na panství.“

„A mohly bychom se k vám připojit?“ otázala se Emílie Jana, a oči jí přitom zasvítily radostí.

„Byl bych jen rád, Jasnosti.“

„Pak na nás tedy chvíli počkejte. Doběhneme se jen převléknout.“

Vzala ruku Carissy do své a vyskočila z lavičky, táhnouce ji za sebou zpět k zámku.

„Počkám na vás u stájí, Jasnosti. Zatím dám osedlat koně. Snad se to protivné slunce už dnes odpoledne neobjeví,“ volal za nimi.

„Hned budeme připraveny, Alistere,“ smála se Carissa.

Díval se za pospíchajícími dívkami, jimž slunečníky vesele poskakovaly nad hlavami sem a tam. A snad až po příliš dlouhém čase jej u srdce cosi příjemně zahřálo. Jako kdyby znovu nacházel to, co před mnoha a mnoha lety ztratil. Svou rodinu.

„Jak se ti líbila vyjížďka, Emílie?“ přivítal ji s políbením na líce otec, když se s blížícím se soumrakem vrátili zpět na zámek.

„Bylo to báječné, otče,“ povzdechla si spokojeně. „Musím vám složit svou poklonu, Filipe.“

„Mně, Jasnosti? A čím jsem si to zasloužil?“ rozpačitě se usmál markýz, když společně zasedli k večeři v jídelním salónu.

„Cesta od hranic sem do Dijonu nebyla sice nijak dlouhá, ale přesto jsem si mohla mnohokrát povšimnout, jak ubozí jsou zdejší prostí lidé. Hlady nezdravá barva jejich kůže, potrhané šaty, a domy, které by se spíše daly nazývat chatrčemi. Mohu-li však soudit, poddaným na vašem panství se vede mnohem lépe.“ Vzala do ruky lžíci, ale nežli ji poprvé ponořila do krémové polévky s houbami a bylinkami, druhou rukou se natáhla po štíhlé, vysoké sklenici. „Víno?“ otázala se zaskočeně, když z ní žíznivě upila.

„Ano, víno,“ řekl vévoda, a aniž by považoval za nutné k tomu cokoli jiného dodávat, věnoval se opět jídlu.

„Ale to přece...,“ chtěla ještě něco namítnout, avšak Carissa ji s úsměvem přerušila.

„Pokud nechceš příštích několik let zůstat dvanáctiletou dívkou, měla bys krví pouze tišit svou žízeň. A nedopřávat si nikdy více.“

„Ach tak,“ zarazila se. „Ne, takto malou zůstávat tedy skutečně nechci. Až se mne třeba někdy v budoucnu bude opět pokoušet pan hrabě Angelos nějak urazit, ráda bych se mu u toho již dívala do očí, nikoli na hruď.“

Všichni u stolu ustrnuli v pohybu jen na tak dlouhou dobu, nežli si povšimli cukajících koutků rtů, které se Emílie Jana pokoušela skrýt za sklenicí vína. Společný smích opět uvolnil na několik dlouhých vteřin napjatou atmosféru.

„Mohu-li tedy usuzovat, zdá se, že všechna nedorozumění byla vysvětlena a vše je tak již opět v pořádku,“ pravil stále se usmívající markýz.

„Pokud mne nebudete nutit jíst onu vaši francouzskou specialitu, pak zajisté ano, Filipe,“ přikývla Emílie Jana, jenž ochutnala první lžíci výtečné polévky.

„Francouzskou specialitu?“ vyslal k ní tázavý pohled.

„Ano. Tu, ze které se dělá zbytku Evropy nevolno,“ odpověděla bezelstně. A protože se stále tvářil nechápavě, dodala: „Šneky.“

Jídelním salónem se rozezvučela další, avšak ne poslední salva smíchu toho večera.

A jak ukázaly příští dny a týdny, zámek Longecourt markýze Filipa Bertranda d´Crue na panství Dijon získal to, co doposud postrádal. Přátelství, uvolněnost a důvěru, jaká může panovat jen mezi opravdu si blízkými přáteli, či ve skutečné rodině.

Kapitola druhá: Sup a orlice

Oč zima následujícího roku šetřila sněhem, o to více rozdávala mrazivých dnů a ledového větru. Na konci ledna dokonce za nocí teploty klesaly tak hluboko, že větve ze stromů se s praskotem odlamovaly a dopadaly na prochladlou zemi. Ba co více, ve dvou dnech panoval nad krajem takový mráz, že i mnoho kusů drůbeže a dobytka pomrzlo v kurnících a chlévech. A toho, kdo se odvážil v noci vyjít ven, aby přinesl otop do kamen, ráno našli jen na několik kroků od domu bez života ležet ve sněhu, promrzlého na kost.

Tak krutou zimu, zvláště pak na jihu Francie, nepamatoval ani markýz d´Crue. Ač jemu, ani jeho hostům, výkyvy počasí jindy nijak nevadily, i oni nyní trávili dny oděni do teplých šatů.

Snad se nad modlitbami všeho živého v kraji ustrnulo samo nebe, neboť v polovici února slunce vyhlédlo z mlžného a chladného oparu, a jalo se vyhánět svými paprsky Ledovou královnu zpět daleko na sever.

A když dalšího týdne jen ze zvolna se prohřívající země vyrašily první sněženky, ulevilo se všem, že zima se konečně vzdala své vlády.

Z černého kočáru, se stříbrným a červeným erbem rodu d´Acaiů na dveřích, vystoupila do huňatého kožichu zahalená mladá žena.