IVANA NOVÁKOVÁ

ZNAMENÍ SOKOLA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Ivana Nováková, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 112. a 91. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

3. část série Znamení slunce

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-92-2 (epub)

ISBN 978-80-88483-93-9 (mobi)

1. kapitola – Svatba

Bez dovolení začnu úvahou na téma realizace životních cílů.

Když se vám stane, jako právě mně, že dvakrát za sebou klíčová překážka znemožní dosažení zásadní vytčené mety, znamená to a) že si vás bohové a osud zkoušejí, vaši trpělivost, cílevědomost, snahu a nevím co ještě, nebo b) že vám není dáno?

Taky byste možná nechtěli slyšet odpověď, že ano?

Takže abychom se odpíchli v ději, přejdu k popisu.

Jsem princezna z rodu Sokola, po severské babičce vysoká a vílím způsobem krásná, průsvitná pleť, plavé vlasy se stříbřitým leskem, zelené oči. Po dědečkovi a zbytku ereborského příbuzenstva jsem podědila výraznou osobní přitažlivost, zemitost, smysl pro humor a nepoddajnost. Momentálně na sobě mám příšerné nepadnoucí šaty a stojím...

Dobře, přejdeme k popisu okolí. Neptejte se, jak jsem se octla v srdci Sluneční říše. Ne že bych byla na slovo skoupá, já to prostě nevím. V průběhu závěrečných příprav mé korunovace, v krátkém čase již druhých, byl palác v Alisetu přepaden.

Jen pro pořádek, ta první byla tragicky přerušena smrtí mé babičky, královny Chiky. Odchod posledního člena rodiny a člověka, který mě bez výhrad a nezištně miloval, mě zlomil a dobré čtyři týdny jsem se utápěla v žalu.

Poté nastal obvyklý kolotoč jednání a schůzek, na nichž bylo mé následnictví opět zpochybňováno a přetřásáno. A když jsem zničující proces absolvovala vítězně podruhé, těsně před obřadem královský palác přepadli... No, když tak na ně právě koukám, asi lidé. Ale tehdy si všichni mysleli, že z oblohy slétli démoni. Kosili všechno, co mělo dvě nohy, čímsi jako mračny dusivé mlhy.

Probrala jsem se tady, na týdny daleko od své vlasti. Přitom jsem najisto v bezvědomí tak dlouhou dobu nestrávila. Takže jsem v královském paláci v Minaru. Zajímá vás, jak jsem to poznala, ačkoli jsem jej nikdy předtím nenavštívila? Jo aha, vy to víte. Takže jenom zopakuji, že panovníci Sluneční říše si za dob nadvlády nad mou zemí postavili v Alisetu zmenšenou kopii. Měla bych se tu cítit jako doma. Vtip, samozřejmě.

Pozoruji partičku podivných lidí. Ne že bych se považovala za znalce místního způsobu oblékání. Ale cizinci na sobě mají absolutně nezvyklé šaty. Střihem, materiálem, způsobem nošení, vším. Jsou zvláštní i barvou vlasů, očí, pleti. Výškou, tvarem těla, jeho držením. Jsou to prostě VETŘELCI.

Proti mně stojí tuzemec. Nahrbený muž středního vzrůstu, asi padesátiletý. Protáhlý obličej, propadlé tváře, vodnaté oči. Řídké vlasy neurčité hnědé barvy. Opravdu honosný oděv. Prohlíží si mě jako kupec kobylu. V rozích sálu se krčí další místní povaleči. Všichni jsou zjevně nadšením bez sebe. Omlouvám se, můj humor kvalitou odpovídá situaci.

Urozený stařec zvedl koutky. Je-li úsměv nejkratší vzdáleností mezi lidmi, ten jeho prodloužil odstup na trojnásobek. Vykročil směrem ke mně, napřáhl ruce. Neupřímná tvář se rozšklebila ještě více.

„Konečně se octl potomek odbojného rodu Sokola na královském dvoře Sluneční říše. V mých rukou! Navíc pověsti nelhaly, je na mou věru krásná.“

Z jeho řeči jsem pochopila, že zírám do obličeje posledního člena dynastie krále Elariana. Páchl starobou. Pokusil se uchopit mou ruku. Ucukla jsem a otřásla se odporem. Když se po mně znovu natáhl, uskočila jsem dozadu. Na pažích mi naskákala husí kůže. Jeho falešný úsměv vyprchal. Zezadu mě uchopil jeden ze strážců do železného sevření. Nebránila jsem se. Dědka bych přeprala, ale dvacet lidí nezvládnu, nejsem Černý jezdec.

„Ani nezkoušej utéct! Jsi moje, rozumíš?“ zasyčel rozezlený Eran.

„Nemohu vám patřit, pokud se tak sama nerozhodnu,“ upozornila jsem ho.

Zasmál se suchým, jízlivým smíchem. „Na tvém mínění mi pramálo záleží. Sloužíš pouze jako prostředek, abych konečně ovládl odbojnou zemi v horách na jihu.“

„Konečně se dostáváme k jádru věci. Myslíte tu hromadu kamení? Zemi chudší než chrámová myš? Považuji za skutečnou záhadu, proč po Ereboru všichni zdejší panovníci tak toužili.“

„Úmysly anáronských vládců není zapotřebí zdůvodňovat!“

„Nejspíš by to ani nešlo.“ Ušklíbla jsem se. „Pravda, nikdy jsme vás nepovažovali za vrchol moudrosti.“

Král zbrunátněl. Zeširoka se rozmáchl a švihl. Zatraceně. Schytala jsem parádní políček.

Otřepala jsem se a výsměšně ho přeměřila. „Nepochybně vládnete pádnou rukou!“

S velkým zadostiučiněním jsem sledovala jeho rostoucí zuřivost. Král Arad byl prchlivý, ale tak snadno se nenechal vyprovokovat nikdy. Eran soptil a rozpřáhl se znovu.

„Výsosti, pamatujte, kdo jste,“ ozval se tichý hlas ze skupiny cizinců. „Přece se nenecháte vyprovokovat výrostkem!“

Bleskově jsem zaměřila původce. Vysoký, ztepilý muž. Světlé, na krátko střižené vlasy, modré, podivně hluboké oči, bledá, ale matná pleť. Tvář ne příliš souměrných, výrazných rysů. Zamračila jsem se na něj. Zkazil hru.

Král spustil paži, sípavě se nadechoval a silou vůle tišil rozbouřené emoce.

„Máte pravdu, doktore Marko. Nebudu ze sebe dělat blázna. Mladou, nezvladatelnou dívku přivede manželství rychle k pokoře. A já díky ní konečně znovu připojím provincii, která nám od věků náležela, ke své říši.“

Na tváři jsem stále držela posměšný výraz, ale žaludek se mi sevřel. Uvnitř začaly klíčit děs a hrůza, ale snažila jsem se je zahnat sarkasmem.

„Jak si anexi představujete prakticky, Výsosti? Co já vím, vaši vojáci dostali napráskáno pokaždé, když překročili naše hranice. A sňatkem to taky nepůjde, vždyť ani nejsem královnou!“

Zatnul čelisti, tváří mu prokmitla nejistota. „Co to blábolíš? Ty snad nejsi Edian Lindel, následnice trůnu?“

„Jsem, kým jsem, posledním žijícím Sokolem, ale manželstvím se mnou nezískáte nic,“ vysvětlovala jsem vítězoslavně. Tenhle systém byl k zbláznění, ale občas, jednou za dobu trvání vesmíru, se projevily i jeho kladné stránky. „Každému našemu králi musel jeho nárok potvrdit Knížecí sněm. A jejich životním partnerům taktéž.“

„Na mínění tlupy sedláků nehodlám brát zřetel.“

Uchichtla jsem se. „Vaše volba. Ale v tom případě mě k ničemu nepotřebujete.“ Pobaveně jsem se rozhlédla. „Bylo mi potěšením.“

V průběhu debaty pozornost vojáka za mými zády trochu ochabla, tak jsem se mu vysmekla. Vystřihla jsem úklonu jak z příručky dvorské etikety, nadzvedla sukně a vykročila k východu.

Eran se rychle pohnul, popadl cíp šatů a přitáhl mě k sobě.

„Stupidní rituály pasáků ovcí mě nezajímají. Učiním z tebe svou manželku, ať se ti to líbí nebo ne! Díky tobě usednu na ereborský trůn. Vyplním dávné prokletí vašeho rodu, porazím Sokoly! Zvítězím v zápase, který se vlekl celá staletí.“

Lepší už to nemůže být.

Malá, tmavá ložnice, kam mě poté strážní odvlekli, už se mně známému paláci v ničem nepodobala. Strohý, bytelný nábytek, úzká postel a prázdná truhla připomínaly spíš pokojík pro služku. Nebo vězení. Z uzounkého okénka jsem viděla jen tolik, abych pochopila, že tudy by byl případný útěk zhola nemožný.

Sklesle jsem se posadila na proleželý slamník.

Sice jsem se holedbala, že sňatkem Eranovi na ereborský trůn nárok nevznikne, to pochopitelně byla pravda. Jenže naši horalé vládce Sluneční říše z duše nenávidí. Pokud s některým z nich spojím život, pošpiním dobré jméno své rodiny.

Zavřela jsem oči. Na mysli mi vytanula žena, která se před lety ujala osiřelé horalské princezny, rinóská královna Melek. Přijala mě ve svém domě jako dceru, zahrnula laskavostí a velkorysostí.

Útroby se mi zkroutily obavami. Mám ochránce a přátele tak významné, že by se při vyslovení jejich jména měla Eranovi rozklepat kolena. Jakmile se o událostech v Alisetu dozvědí, uspořádají trestnou výpravu, aby spálili Sluneční říši na popel. Jenže jak vidno, anáronský král si hrozbu odvety ze strany Černých jezdců vůbec nepřipouští. Kde je zakopaný pes? Co jsou cizinci zač? Jakou mocí disponují? Proč slouží tomu ubožákovi ze Sluneční říše?

Nerudná služebná večer přinesla džbán vína a nějaké jídlo. Všimla jsem si, že měla kolem kotníku obtočený stejný kovový kruh jako já. Objevil se mi na noze, zatímco jsem byla v bezvědomí. Holka měla kůži pod obojkem krvavou a zanícenou. Očividně na končetinu bolestivě napadala. Překonala jsem vrozenou nesnášenlivost vůči místním a zeptala se, co ten kruh představuje.

Nejdřív předstírala, že otázku přeslechla. Musela jsem promluvit zvýšeným hlasem a trochu pohrozit, aby začala vysvětlovat: „Nasadili všem v paláci okovy jako vězňům. Už nemůžeme svobodně přicházet a odcházet. Jakmile se pokusíš opustit brány, rozpálí se do běla. Uškvaří ti nohu.“ Ušklíbla se.

Nedokázala jsem si informace srovnat v hlavě. Co to je za komplikované kouzlo?

Když odešla, pokusila jsem se polknout aspoň jedno sousto. Chutnalo odporně, asi jako vězeňská strava.

Rozlámaná a lehce vyděšená jsem celou noc dumala nad nastalými obtížemi.

Vetřelci nemohli patřit mezi démony, protože ty nelze na Svět vyvolat. Nevládli ani magii, v sále jsem ji nezaznamenala. Ale přesto bez ohledu na svou lidskou podstatu ohrožovali svět zvláštním, nepřirozeným způsobem.

Kde se tady vzali? A co se snaží získat?

Nad ránem jsem krátce usnula, abych se probudila do svatebního dne.

Ohromující množství dvou služebných mě navléklo do šatů, které nejvíc ze všeho připomínaly dům. Horní půlku těla mi látka obepínala tak těsně, že mi znemožňovala dýchat. Od pasu dolů jsem vláčela neuvěřitelné množství spodniček a sukní. S něčím podobným skutečně nemáte problém udržet si patřičný odstup. Navíc trefit dostatečně ohavný odstín zelené vyžadovalo nepochybně značné úsilí. A použitý materiál? Jednoduše katastrofa.

Myslím, že v souvislosti s okolnostmi se otázka oděvu ukázala být nepodstatnou obtíží.

Ozbrojenci mě odvedli přes palácové nádvoří do chrámu.

O kráse místních svatostánků se vyprávějí legendy. Kruhové stavby s kopulí jsou obehnané řadou sloupů, vyzdobené neuvěřitelným množstvím uměleckých děl a v každé roční době zasypané množstvím květin. Povznášející obřady doprovází nádherná hudba vyhlášených sborů a hudebních těles.

Abych pravdu přiznala, nic z toho jsem nezaregistrovala. Po probdělé noci mi vážnost situace prožrala snad i kosti. Slunce ztratilo sílu, barvy zešedly, vzduch se stal nedýchatelným, tóny hudby ulétly. Chrám zaplnili lidé, ale kdyby tam stály hliněné sochy, nepoznala bych rozdíl. Soustředila jsem se jenom na to, abych zvládla nejbližší nastávající moment.

Cestou k hlavnímu oltáři, před nímž stáli kněz, Eran a jeden z cizinců, jsem se pevně rozhodla, že do manželství nevstoupím, i kdybych měla zaplatit životem. Hloupá smrt, ale co naděláte.

Probíhal obřad. Na můj vkus byl příliš dlouhý a nesrozumitelný. Kněz pronášel božská slova, před oltářem procházelo procesí vyšňořených osob, do toho zněla hudba. Pokud si vznešené chrámové skladby a zpěv mohutných sborů nedokážete užívat, opravdu proklatě se trápíte.

Nakonec přece jenom došlo na oblíbené fráze: „Vstupujete před svědky a bohy do manželství s Jeho Výsostí atakdále Eranem Sedmým bla bla bla?“

Nadechla jsem se. Podívala jsem se na rádoby snoubence. Bylo-li to možné, pociťovala jsem k němu ještě větší odpor než včera. Nenáviděla jsem celou jeho bytost od řídkých světle hnědých vlasů na temeni až po špičky obuvi.

„Ne! Rozhodně ne!“

„Ne,“ dodala jsem ještě jednou do mrtvolného ticha, kdyby snad někdo nerozuměl.

Eran otočil ptačí hlavu v podivně zpomaleném rytmu. „Cos to řekla?“

„Slyšels.“ Nechtěla jsem znít jako uštěpačná puberťačka. Ale stalo se.

Vlastně mě nepřekvapilo nic z toho, co následovalo. Aspoň ne zásadně.

Eranovi z očí sršely blesky. Pokynul hlavou na jednoho ze strážců. Vazoun s tupým obličejem zíral kamsi mimo mě. Postavil se mi za záda, popadl pravou paži. Zkroutil ji tak, až jsem přidřepla bolestí.

„Nevíš, co máš dělat?“ zaječel Eran. „Pořádně ji zmáčkni!“

Svalovec s mírným zpožděním zabral. Zatínala jsem zuby, do očí mi vhrkly slzy. Pokračoval tak dlouho, až se zvalo suché lupnutí. Před očima se mi roztančila rudá kola. Jauvajs, auvajs! Klesla jsem na kolena a všechny síly napnula k tomu, abych nevřískala nahlas.

Král se nade mne naklonil, jeho příšerný stařecký zápach mě zavalil.

„Řekni ano,“ zasyčel temně.

Několikrát jsem se zhluboka nadechla, abych zaplašila hrozící mrákoty.

„Nebudu tvou manželkou prostě nikdy! Nepřinutíš mě. Jsem Sokol.“ Zvedla jsem hlavu a podívala se mu zpříma do očí.

„Zadrž!“ vykřikl doktor Marko dřív, než Eran a jeho vojáci stačili jakkoli zareagovat. „Máme dohodu, pamatuj.“

„Ty jsi žádnou neuzavřel,“ ušklíbl se cizinec, který stál panovníkovi po boku, malý muž s očima daleko od sebe a delšími kučeravými vlasy.

„Bohové přece nemohou požehnat svazku, k němuž byla žena donucena mučením v chrámu!“ namítl Marko zvýšeným hlasem.

„Hluboká pravda.“ Eran se ušklíbl. „Mám lepší nápad. Bude souhlasit dobrovolně.“

Starcův smrdutý dech otrávil vzduch. Úzké rty roztáhl v krutém úsměvu. Výraz v jeho obličeji mě děsil víc než představa přímého tělesného útoku. Ruka příšerně bolela a nemohla jsem s ní hýbat. Klečela jsem na podlaze a třásla se.

Eran kývl na ozbrojence a sám vykročil k východu. Silák mě popadl za zlomenou paži a vlekl před chrám. Téměř jsem omdlela bolestí.

Dav obyčejných lidí na nádvoří vypadal asi tak nadšeně jako ovce obklíčené smečkou vlků. Sotva mne voják pustil, odpotácela jsem se k nejbližšímu sloupu a svezla se k jeho patě. Eran zatím zůstal stát před chrámem, obklopen strážemi a těmi podivnými cizinci.

„Stráže! Přiveďte blíž toho malého chlapce!“ rozkázal.

Ozbrojenci zamířili k označenému dítěti. Vylekaná matka se snažila ustupovat a skrýt potomka za tělem. Naprosto marně. Vyrvali jí hocha z rukou a plačícího postavili před panovníka.

„Zabijte ho!“ přikázal Eran.

Takový krásný den. Slunce zářilo na blankytném nebi, listí stromů šumělo v lehkém vánku a odkudsi ze zahrad se ozýval ptačí zpěv.

Mrtvé dítě upadlo na dláždění.

„Ptám se znovu, staneš se mou ženou?“

Chtělo se mi zvracet. Zírala jsem na odporného starce. Zrůdu, která zabíjí vlastní lidi, aby dosáhla – čeho vlastně? Zadostiučinění? Potěšení? Pocitu moci a nadvlády?

Na vratkých nohou jsem se zvedla, udělala pár kroků a klekla k zavražděnému chlapci. Levou dlaň jsem namočila do kaluže krve, která se tvořila na mramorových dlaždicích. Přejela jsem si umazanou rukou přes obličej. Přes šaty. Rozetřela jsem krev dítěte všude, kam jsem dosáhla.

„Ano,“ pronesla jsem hluše. „Teď si tě vezmu.“

Z obřadu mě odvedli do jiného pokoje, než byl ten, v němž jsem strávila předchozí noc. Okolí jsem pozornost moc nevěnovala. Posadila jsem se na taburet uprostřed místnosti. Nepřišly ani služky, aby mi pomohly svléknout šaty. Osaměla jsem.

Cítila jsem se bídně ve všech směrech. Prosadila jsem si svoje? Nikoli. Ale ruku jsem měla na padrť. Dítě zemřelo. Jeho matka zešílela žalem. Úžasný výsledek. Propadala jsem se do beznaděje jak do černé tůně.

„Pláčem by sis ulevila. Já to nikomu nepovím.“

Mrkala jsem a obtížně se probírala ze stavu otupělé bezvládnosti.

Vedle sedátka stál doktor Marko. Na tváři měl nasazenou masku soucitu.

Pokoušela jsem se skrz mrákoty zprovoznit mozek. Jak se tady octl? Vždyť jsem seděla čelem ke vchodu. Nebyla jsem plně při smyslech, ale přece bych si všimla, kdyby dovnitř vstupoval vysoký muž.

Natáhl ruku, ale já bezmyšlenkovitě uhnula. Při pohybu mi paží projela divoká bolest. Neudržela jsem se a zasténala. Koneckonců, o co jde? Dnes už jsem za odbojného Sokola byla.

„Neboj se, pomůžu ti,“ promluvil vlídně a opatrně jako na vyplašené divoké zvíře.

Nestála jsem o jeho laskavosti a snažila se dávat najevo odpor. Nejspíš jsem však vypadala schlíple. Lehce mi stiskl rameno v gestu útěchy. Popošel ke dveřím, otevřel a něco zavolal do chodby. Vrátil se. Přidřepl tak, aby se mi díval přímo do očí.

„Revolty už jsi projevila dost. Teď se musíš dát do pořádku. Přece je nenecháš vyhrát tak snadno!“

Co to blábolí? Na čí straně stojí?

Ve dveřích se objevila služka.

„Pomoz mi slečnu svléknout a ošetřit,“ přikázal.

Holka projevila obdobné nadšení jako já, ale asi jsme neměly na výběr ani jedna.

Použil nějaký cizokrajný magický předmět, pomocí něhož vyrovnal zlomenou paži. Zpevnil ji tak, že kůži obalil hmotou podobnou ovocnému želé, která následně zatuhla. Na dotek byla příjemná a hladká, nestudila. Jako zázrakem všechny bolesti ustoupily. Povolil ochromující strach.

Po všech ozdravných, nicméně únavných procedurách jsem skončila v poduškách. Nebyla jsem schopna udržet víčka. Přešlapoval na místě u nohou postele.

„Dal jsem ti léky na utišení bolesti. Zkus se vyspat. Přijdu tě za hodinku dvě zkontrolovat. Všechno dobře dopadne.“ A povzbudivě se usmál.

Přitížilo se mi. Přemáhala jsem sice ospalost, ale na mysli mi vytanul dnešní obřad. Se setměním nadejde svatební noc. Žaludek se zkroutil, oči náhle bdělé zaletěly ke dveřím.

„Ehm,“ zašklebil se. „Předpokládám, že se obáváš plnění manželských povinností. Optimismus umírá předposlední. V tomto ohledu nebezpečí nehrozí. Musel bych se moc splést, a já se zpravidla nemýlím. Přeju sladké sny.“

Otočil se a odcházel k proskleným dveřím na terasu. Aha! Jako kdyby můj údiv přitáhl jeho pozornost, ukázal směrem do zahrady.

„Přidělili mi pokoje v protějším křídle tady přes trávník. Kdybys něco potřebovala, zavolej.“ Naposledy se povzbudivě usmál, otočil klikou a rozplynul se v podvečerním šeru.

Ležela jsem na polštářích. Ticho se rozlézalo vůkol jako švábi. Octla jsem se v královniných komnatách? Jsem prostě klikař. Od této chvíle vládnu Sluneční říši. Ha, ha, vtipy. Zavřela jsem oči.

Probudila jsem se do sluneční záře, odpočatá a uvolněná. Ruka dosud pobolívala, ale opravdu nepatrně. Očima jsem bloudila po kazetovém stropě z tmavého dřeva. Na modrém pozadí se leskly zlaté hvězdy. Posadila jsem se. Na terasu vedla čtyři ohromná okna s prosklenými dveřmi uprostřed. Spustila jsem nohy na koberec s pestrým květinovým vzorem.

Na stolku stál podnos se snídaní. Čaj dávno vystydl, fuj! Žízeň mě přinutila odpornost vypít. Kousla jsem do koláče, sousto mi nabobtnalo v ústech, s obtížemi jsem polkla. Vybavila se mi Markova slova. Přece je nenechám vyhrát tak snadno? Znovu jsem si kousla. Hnus. Copak já ještě neprohrála?

Odložila jsem zbytek jídla a vyšla na terasu.

Čtyři křídla paláce svírala upravenou zahradu, která působila příjemně a soukromě. Udržovaný trávník zdobily okrasné stromy a keře, cestičky roubily záhony pestrobarevných letniček. Několika schody lemovanými balustrádou s množstvím kvetoucích rostlin jsem sešla na pažit. A v křídle napravo se v ten moment otevřely prosklené dveře.

„Krásný dobrý den,“ pozdravil s úsměvem. „Cítíš se líp?“

Váhavě jsem pokývala hlavou. Zůstal stát na terase a rozpačitě si mnul ruce.

„Mohu tě pozvat na kávu? Čaj?“

„Kde jsou… všichni?“ zeptala jsem se stísněně. Mohu bojovat a položit život za vlast, ale provádět neplechu jen proto, abych poskytla záminku k perzekucím, se mi nechtělo.

„Vyspávají včerejší oslavu. Některým jsem už musel poskytovat odbornou pomoc proti těžké kocovině. Buď bez obav, ještě pár hodin bude klid. A ode mne ti nebezpečí nehrozí.“

Jeho poznámka vysvětlovala mnohé. Přimhouřila jsem oči. Přešla zelený prostor a vystoupala schody.

„Líbí se ti muži?“ zeptala jsem se věcně.

Omluvně se pousmál a položil prst na ústa. „Raději to moc nevykřikuj. Boris o mém tajemství dosud neví.“

„Boris je kdo?“

„Velký šéf.“

Pokynul, abych vstoupila. Parkety byly vyskládány z různobarevného dřeva, kazetový strop zdobily motivy sluncí v modré výplni, uprostřed stála široká vyřezávaná postel. Ale tím veškerá podobnost s mými apartmány končila.

Překvapením jsem vydechla. Zírala jsem na množství nezvyklého zařízení a nábytku z lesklého kovu či bílého materiálu. Účel přístrojů jsem si nedokázala ani představit. Pokojem zněly podmanivé tóny a zpěv v jazyce, který jsem neznala. Tiché, naléhavé, překrásné. Vzpomínky a dotek budoucího. Smutek i naděje v dechberoucí kombinaci.

„Co je to,“ vykoktala jsem, „za zvuky?“

„Ach promiň,“ omlouval se. „Nechtěl jsem tě vylekat.“ Spěchal k jednomu z přístrojů. Dotkl se špičkou prstu horní desky. Zvuky utichly.

„Posaď se, prosím,“ vyzval mě a ukázal na stoličku.

Vyhověla jsem mu. Hlavou mi vířily otázky, ale neměly pořádně hlavu a patu. Co jsou cizinci zač? Jak se objevili v Minaru? Jak jsem se tu octla já? Jakou uzavřeli dohodu s Eranem?

„Ta melodie…“ začala jsem nejistě, „mohli by hudebníci… pokračovat?“

„Pochopitelně.“ Pousmál se. Vstal a stejně se znovu dotkl zařízení. Tóny zaplnily vzduch.

Z přetrvávající nejistoty vsadil na společenskou zdvořilost: „Mohu ti nabídnout kávu nebo čaj?“

Nejraději bych se osvěžila čajem, ale nikdo zde ho neuměl správně připravit. Kávu nemám ráda.

„Mohla bych dostat pramenitou vodu? Mám žízeň.“

„Ach, odpusť, zapomněl jsem. Ty léky vyvolávají pocit vyprahlosti.“ Odešel do vedlejší místnosti, slyšela jsem téct vodu. Přinesl dva džbány, v jednom bylo víno. Tekutiny smíchal do dvou pohárů, podal mi jeden a posadil se s druhým naproti.

„Při Světlonoši, ty taky?“ vykoktala jsem zděšeně a ukázala na jeho kotník. Nosil stejný kruh jako já. Copak vetřelci jsou také vězni? Čí vlastně? Roztřásly se mi ruce.

„Správně.“ Kývl smutně hlavou. „Jsme na stejné lodi. Tak kde chceš začít? Otázkami, jak se tohle neštěstí semlelo, nebo úvahami, jak z toho ven?“

„Ona existuje cesta ven?“ vyhrkla jsem.

„Vždycky se najde nějaký způsob,“ povzdechl si. „Jenom někdy stojí za starou bačkoru.“

A tak jsem se během nádherného letního dne dozvěděla o nejstrašlivějším neštěstí, jaké mohlo náš svět postihnout. Nejen mou zemi. Nejen království Anáron. Celý náš Svět.

Kdesi daleko, v nejčernější části noční oblohy, svítí hvězda, kolem níž obíhá Markova planeta. Neuvěřitelně se podobá našemu Světu. Lidé odtamtud, pro odlišení je budeme nazývat Pozemšťané, začali využívat sil magie odlišné od té naší, kterou nazývají technika. Pomocí nich překonali mezihvězdnou prázdnotu a přicestovali k nám. Mockrát. Ale vždy se chovali jako opatrní návštěvníci.

Jenže pak se něco pokazilo. Jejich svět, planeta Země, zemřel.

„Jak se to může stát?“ vysoukala jsem ze sebe stísněně. Apokalypsu jsem si nedokázala ani představit.

Marko pokrčil rameny. „Pravda je, že zničit planetu nejde snadno. Když se vyjádřím cynicky, lidé museli spojit všechny síly, aby se něco podobného podařilo.“

Klesla mu hlava do dlaní.

„Nepřihodila se jedna věc, jedna katastrofa. Jeden viník. Nastala spousta událostí, faktorů. Všechno jsme jakž takž zvládali, jenže pohromy narůstaly. Vyčerpali jsme zásoby přímé energie, zničili vodu a vzduch, vyráběli čím dál účinnější zbraně, vykáceli lesy, které tvořily plíce planety. Dovolili jsme, aby část obyvatel soustředila veškeré bohatství a zbytek hladověl. Říká se dokonce, že vědci vytvořili umělou černou díru a ta začala nekontrolovatelně pohlcovat hmotu kolem. A pořád jsme chtěli vlastnit víc a vědět víc a všechno nám muselo sloužit. Nadřazenost a arogance zahubila úctu, pokoru a střídmost.“

Za této bezútěšné situace národy umírající Země rozhodly, že naposledy využijí svého technického umu. Vyslaly do vesmíru dva ohromné koráby s nákladem představujícím esenci civilizace – nejlepší odborníky jednotlivých oborů lidské činnosti, záznamy uměleckých a literárních děl, vědeckých objevů. Doprovodily je požehnáním a nadějí, že světlo Pozemšťanů nezhasne navěky. Doufaly, že někde jeho jiskra zapálí další oheň.

Nad popisovanou ideou jsem se zhrozila. Pochopila bych shromáždění věcí a záznamů. Ale výběr nejlepších lidí? Kdo je nejlepší? Každý je jiný. Každý hříšník má budoucnost, každý svatý minulost.

„V podstatě máš pravdu. Výsledek vidíš sama a je dost tristní.“

Na samotném konci putování, těsně před cílem došlo k pohromě. Rakety doletěly na totéž místo jako obvykle, ale brány někdo uzavřel. Náš Svět pro poutníky ze Země zmizel.

„Nikdo si to nedokázal vysvětlit. Doletěli jsme do míst, kde přístroje ukazovaly vaši planetu. První loď začala s přistávacím manévrem. Jenže sestupovala na povrch, který neexistoval. Pro kosmické plavidlo se operace stala osudnou. Všichni lidé zahynuli. Poklady zmizely v nenávratnu.“

Velitel druhého korábu, Boris, po této události zešílel. Nějakým ďábelským způsobem dokázal identifikovat příčinu neštěstí. Objevil mechanismus, který planetu chránil. Nalezl cestu ke skutečnému Světu a přistál. Ale cíle dosáhl s myslí černou jako nejhlubší močál. Rozhodně netoužil předávat božské jiskry, nýbrž vzpurnou civilizaci ovládnout. Bojovat a pomstít se.

Samozřejmě mu to mnozí souputníci rozmlouvali. I s vědomím bolestné ztráty si přáli soužití v míru. Ti zůstali uvězněni na opuštěném ostrově uprostřed oceánu v místech, kde se kdysi rozkládal původní kontinent Rinó. Mezi dotyčné patřil i Marko. Jenže Boris potřeboval špičkového lékaře. Neboť vytáhl do války proti zaostalým domorodcům.

Jenže nic neprobíhá tak, jak si představujeme. Ukázalo se, že král Eran dokáže ovládat létací a počítací stroje Pozemšťanů. Neuměl jim poroučet, ale mohl je vyřadit z provozu či dokonce zničit. Vypadalo to na nepřekonatelný problém.

Dobře, pokročili jsme k dohodě.

Boris i Eran toužili po světovládě, pomstě a moci. Tak uzavřeli spojenectví. Král nechal na pokoji tajuplné mechanismy a Pozemšťané mu oplátkou unesli poslední princeznu nenáviděného rodu Sokola.

„Boris určitě lituje, že patříš panovníkovi. Ale pro tebe je král rozhodně lepší volbou. Je nemocný. Impotentní. Uspokojí ho pouze vlastnictví a moc. Nemůže ti ublížit. Nepřej si dostat se do spárů našeho opileckého šéfa.“ Z jeho slov mi zatrnulo.

Když skončil, pokojem se rozlézal mrazivý chlad navzdory slunečnému odpoledni.

„Co bude dál?“

„Netuším. Boris shromáždil partičku věrných a svoje plány nezveřejňuje.“ Marko se odmlčel a zavřel oči. „Osobně si nedokážu představit válku proti Světu, kterou vede armáda o dvaceti lidech bez ohledu na technické vymoženosti.“

Ztěžka jsem polkla. To že si danou záležitost neumíme představit, neznamená, že nenastane. A skutečnost nás zpravidla porazí.

2. kapitola – Černý křišťál

Navečer Marka odvolali. Vrátila jsem se do svých komnat, kde čekala služebná. Navlékla mě do dalších příšerných šatů. Bez komentáře. S patřičným doprovodem jsem se přesunula do honosné jídelny.

Dlouhý stůl si váleční spojenci rozdělili napůl. Doktor byl pochopitelně usazen mezi vetřelce, já po manželově boku. Soudím, že v této společnosti bych nepozřela ani sousto, i kdyby přede mne položili vyhlášené rinóské lahůdky.

Až v posteli mě napadlo, že jsem měla na, ehm, hostině setrvat déle a víc se zapojit do hovoru. Měla jsem projevovat zájem o hrdinské činy životního partnera. Kdy hodlají zaútočit na, promiňte, navštívit mou zemi? Jak se daří plnit vytčené ukazatele? Do háje, už přes rok bojuji o získání trůnu. Měla bych ovládat diplomacii a aspoň základy taktiky a strategie.

Jenže já seděla jako pecka a při první vhodné příležitosti jsem se zvedla. Eran mě milostivě propustil. Boris vznesl námitky. Marko zasáhl. Poslal mě na lože s tím, že mám teplotu a potřebuji se uzdravit.

Za zavřenými víčky se mi motaly strašlivé obrazy z Markových vyprávění. Trápilo mě pomyšlení na osud Světa a nezanedbatelnou úzkost vyvolávalo i moje vlastní postavení v této domácnosti. Po usnutí probíhala transformace tísnivé skutečnosti v ještě hrůzyplnějším formátu.

Probudila jsem se s prvním paprskem a utíkala k Markovi.

Dosud spal. Sedla jsem si na zem a dívala se na něj. Proč ti nejhezčí chlapi nemají zájem o ženy? Kde je nějaká spravedlnost? Do háje, huso pitomá, na co myslíš? Naopak máš štěstí, že si spolu nemůžete začít. Ještě doufej, že mluví pravdu, a to ve všem.

Soustředila jsem se. Když se opravdu snažím a jsem ve správném rozpoložení, dokážu vidět auru živých bytostí. Markova byla jednoznačně andělská. Jasné a čisté barvy duhy. Žádná nepřevažovala, ani nechyběla. Nespatřila jsem lomené odstíny ani temné valéry.

Trhl sebou a probudil se. Ovšem. Moje upřená vůle s ním musela zalomcovat.

„Co tu děláš?“ zamumlal ospale.

„Promiň. Měla jsem projevit víc ohleduplnosti. Odejdu, spi dál.“

Vstala jsem. Naklonila se nad něj a pohladila ho. Chytil mou ruku a sevřel v dlani.

„Opravdu jsi gay?“ zašeptala jsem přerývaně.

„Ehm, ano,“ pousmál se. „Ale kdybych měl zájem o ženy, nic by mě nemohlo zadržet.“

Políbila jsem ho.

„Propána, ty mě zničíš,“ vzdychl. „Jsi tak ukrutně sexy, že bys rozbušila srdce i kamenné soše.“

Cítila jsem, jak se červenám. „To jsem zdědila po dědečkovi. Prý se miloval se všemi ženami v království. Než poznal babičku,“ dodala jsem rychle.

„To určitě tvrdil před ní, že?“

„Ne.“ Pustila jsem jeho ruku a šla si sednout do houpacího křesla. „Kníže Hevlin, jeho nejlepší přítel, mi vyprávěl historky z mládí. Do mé babičky se zamilovali oba. Zamotaná rodinná historie.“

Posadil se. Kochala jsem se výhledem na jeho nahou hruď.

„Jsi náramný fešák,“ vrátila jsem mu poklonu. „Vedeš bohatý milostný život?“

Asi hloupý dotaz. Musel opustit umírající domov i rodáky uvězněné na ostrově. Snažila jsem se vybavit si tváře z večera, zda by někdo přicházel v úvahu jako vhodný objekt.

„Ne. Jsem opatrný. Na vztahy není správná chvíle.“

„To lze ovlivnit?“ podivila jsem se.

„Vcelku ano. Navíc v poslední době opravdu nenastala příležitost. A co ty? Zanechala jsi v hornaté zemi své srdce?“

Vydechla jsem. Proč sdělovat tajemství cizinci? Jenže, chytračko, kdo s tématem začal?

„Vlastně máš pravdu. Já si také dávám pozor. I když,“ zarazila jsem se. „Ještě nikdy jsem nikomu nevyprávěla o svých podivných snech.“ Při pomyšlení na ně se mi do tváří nahnala červeň a zúžil dech.

„Ty moje nevinné koťátko,“ pronesl laskavě. „Nic mi neříkej, pokud se stydíš. Pokračuj, pokud se chceš svěřit. Jsem tvůj lékař.“

„A přítel?“ Upřela jsem na něj oči.

Zvážněl. Vstal z postele. Naštěstí měl kalhoty, ale i tak mi umožnil výhled pro bohy. Lehce se uklonil. „Bylo by mi ctí.“

„Obleč se, nebo to špatně dopadne,“ vydechla jsem se smíchem.

Tak se stal Marko Bergmann jediným člověkem, kterému jsem pověděla o svém milenci.

Nedokážu odhadnout, jak dlouho mě ony sny navštěvují. Určitě několik let. Miluji se v nich s mužem. Cítím se neuvěřitelně příjemně. Probouzím se plně uspokojená. On je velmi hezký. Ale jeho vzhled celou záležitost komplikuje. Vím, jak vypadá, a zároveň nikoli. Ve snu ho znám, ale po probuzení si nemohu vybavit, o koho se jedná. Jsem si jistá, že se pohybuje v mém skutečném okolí. Potkávám jej. Nezbožňuji neexistující idol.

„To je hodně zvláštní,“ vypravil ze sebe překvapeně. „Zkoušela jsi zjistit jeho identitu? Pokud je virtuální vztah s krásným neznámým okouzlující, jak úžasná musí být realita?“

Musel mi vysvětlit, co je to „virtuální“. Zdánlivý. Možný. V tuto chvíli neexistující. Neskutečný.

Uvedl mě do rozpaků: „Ne, dosud nikoli. Nejdřív jsem si neuvědomovala význam a pravidelnost toho snu. A následně, mám-li se hloupě vyjádřit, jsem na odhalování totožnosti tajuplného milence neměla čas ani příležitost. Vlastně jsem si byla jistá, že se v pravé chvíli objeví sám.“ Zašklebila jsem se. „Pronáším hlouposti.“

„Všechno je možné tomu, kdo věří,“ řekl nakonec a vstal. „Pojď. Zkontroluju ti ruku a změřím teplotu. Včera jsi nebyla úplně v pořádku.“

„Dnes se cítím mnohem lépe. Zranění téměř nebolí. Sundáš mi obvaz?“ zeptala jsem se nedočkavě.

„Samozřejmě, ale musíš ještě vydržet. Jsem rád, že netrpíš bolestí, ale kost určitě ještě nesrostla. Podívám se, zda se zlomenina dobře hojí.“

Zavedl mě do sousedního pokoje, kde zřídil ordinaci. Posadila jsem se do pohodlného křesla, ruku umístila na desku. Po ztuhlém želé přejížděl válečkem (nazýval jej sonda) a na zvláštním pohyblivém obraze se ukázala moje kost. Vážně, nevymýšlím si! Dřepěla jsem v teple a pohodlí, nikdo mě nerozřezal na kousky, a já viděla pod svou kůži. Naprosto úžasné!!!

Projevila jsem třeskuté nadšení a Marko se zachmuřil.

„Pozemská technika tě uchvátila zatraceně brzy. To je tragické.“

„Co je na tom zlého?“ podivila jsem se. „Vždyť pomáhá lidem.“

Hřbetem ruky mě lehce pohladil po lícní kosti. „Ty moje koťátko. Každá mince má dvě strany. To, co pomáhá, může na druhou stranu škodit. Technický pokrok danou zákonitost jen zvýraznil. Může uzdravit víc lidí, ale zároveň zničil mou planetu. Teď díky němu likvidujeme vaši.“

„Tvrdil jsi, že to nejde snadno,“ pronesla jsem stísněně.

„Rozhodně. Pro uklidnění, Boris nemá na podobné aktivity prostředky ani chuť. Nebezpečí spočívá jinde. Nikdy se nelze vrátit zpět v čase, zkušenostech, vývoji, protože vždy se něco změnilo. Není možné lidstvo přesunout do doby kamenné, kdy člověk neuměl využívat oheň, kovy, kolo a nevím co ještě. I kdyby ses ty sama octla na pustém ostrově bez jakýchkoli výdobytků civilizace, vymyslela bys je, protože víš, že něco takového je možné. No a my ukážeme lidem vašeho Světa vynálezy, na které by nemuseli nikdy přijít.“

Odpočívala jsem na vyšetřovacím křesle s rukou položenou na desce přístroje, na obrazovce stále svítila zlámaná kost. Marko seděl naproti na židli. V průběhu řeči se mu nachýlila ramena a oči propadly kamsi do temných dálav.

„Předpokládáš, že skončíme stejně jako vy?“ zeptala jsem se.

„Pevně věřím, že obranné mechanismy vašeho Světa prokážou víc účinnosti, než projevují naše vynálezy přitažlivosti. V opačném případě pánbůh s vámi.“

Zavalil mě dusivý pocit, jako kdyby mě zasypala lavina. Pootevřela jsem ústa, ale nevydala ani hlásku. Jeho vize mě dočista ochromila. Takže jsem nadskočila úlekem, když se rozlétly dveře. Na prahu stanuli dva muži, vysocí a rozložití, s nasupenými tvářemi. Jeden z nich patřil mezi hranaté místní občany, druhého jsem pro exotický zjev přiřadila k Pozemšťanům. Zamrkala jsem a snažila se vrátit zpět do reality.

Zato Marko neztratil hlavu ani na vteřinu. Vstal a otočil se.

„Zdravím, pánové. Mohu se zeptat na důvod vaší neurvalosti? Jak si dovolujete vstoupit do ordinace bez vyzvání? Copak by se vám líbilo, kdyby tato dáma vtrhla dovnitř ve chvíli, kdy bych vám vyšetřoval, dejme tomu, prostatu?“

„Něco takového bych si užil,“ ušklíbl se Pozemšťan. „Naše šéfy zajímalo, co spolu provádíte. Uvědomuješ si, doktore, že trávíš spoustu času o samotě s vdanou paní?“

Marko si založil ruce na prsou. „Vyřiď Borisovi, že jste nás našli nahé a v objetí. Mohl bys mi jen pro zajímavost sdělit, co byste v takové situaci podnikli?“ Nečekal na odpověď a důrazně zvýšil hlas. „Bezpodmínečně požaduji pro styky se slečnou Lindel nenarušitelné soukromí, pokud nás dva ještě někdy chcete využít k účelu, kvůli němuž nás vězníte.“

„Ty se pokoušíš vyhrožovat?“

„Ani ve snu. Sděluji nezpochybnitelná fakta. Ještě jednou sem někdo vtrhne bez vyzvání, a můžete se rozloučit s mými službami. Myslím to smrtelně vážně.“

Překvapil nejen mne. Ranaři zírali na proměnu slušného hocha v neohroženého bojovníka dost vyjeveně. Trochu mě děsilo pomyšlení, zda si jeho prohlášení nebudou chtít ověřit.

Po nekonečně dlouhé chvíli si Pozemšťan odplivl. „Pro mě za mě si provozuj, co chceš. Tu couru si nech na hraní, koneckonců na ní nezáleží. Jdeme!“ zavelel.

Když odešli, vydechla jsem a schoulila se do klubíčka.

„Bojím se, že nejsme v pozici, abychom si kladli ultimáta.“ Hlas se mi lehce třásl.

„Zachovej klid,“ pronesl Marko vyrovnaným hlasem a pomáhal mi slézt z vyšetřovacího křesla na zem. „Nedělám si iluze o charakteru Borise či Erana, ale hrají vysokou hru a my jsme cenné figury. Nemohou si dovolit nějakou vzpouru. Jejich personální zdroje jsou zatraceně omezené. Uvařím čaj.“

Den jsem strávila objevováním pozemské kultury. Na jednu stranu byl můj společník zoufalý ze znečištění našeho světa technickým pokrokem, na druhou byl bez sebe nadšením z mého zájmu o jeho domov. Uchvátilo mě všechno. Hudba. Obrazy krajiny a měst. Úžasné vynálezy, díky nimž bylo možné sledovat divadelní představení hrané ve skutečném prostoru. Marko tomu říkal filmy. A tak dál, a tak dál.

U večeře jsem si marně lámala hlavu, jak bych z Erana vytáhla nějaké strategické záměry. Zabloudila jsem očima k hezkému doktorovi. Nevšímal si mne, vážně naslouchal muži po pravici. Uvažovala jsem, zda by bylo prozíravé se s ním poradit o špionážní taktice.

Určitě byl mnohem moudřejší a zkušenější než já. Přiznal se totiž, že je téměř dvakrát starší. Mohl by být bez obtíží mým otcem, ačkoli vypadal spíš jako starší bratr. Záhadu vysvětloval následovně. Po životu na jedy zamořené Zemi přechod do prostředí našeho světa fungoval jako omlazující kúra. Tělesné buňky Pozemšťanů vykazovaly známky neuvěřitelné regenerace a omlazení. U vetřelců bylo nutné přičítat k odhadovanému věku ještě nejméně deset, či spíš patnáct let.

Seděla jsem jak pecka, příšerně se otravovala a nejraději bych zmizela ze scény. Bezobsažný, místy nechutný hovor se kodrcal až do hluboké noci v úzkém korytu mužské zábavy. Snažila jsem se aspoň trochu zorientovat ve skupině Pozemšťanů, ale všichni mi hodně splývali.

Když se vlivem alkoholu stal hovor neposlouchatelným, omluvila jsem se a zvedla k odchodu.

„Doprovodím tě, krasavice,“ navrhl s šíleným úsměvem Boris. Asi okamžitý úlek nebo celý večer napjaté pozornosti způsobily, že jsem zahlédla jeho auru. Vyděsila mě k smrti. Viděla jsem nejjedovatější odstíny barev pomatené mysli svíjející se jako odporní tlustí hadi.

„Já paní Edian doprovodím,“ rozhodl Marko. Naklonil se k Eranovi. „Ujišťuji vás, že se jí ani nedotknu.“

„V pořádku, mladíku,“ zahuhlal opilý král s tupým úsměvem.

Ve tmě mé ložnice jsem se posadila na postel. Postával u dveří.

„Jsi unavená. Měla ses zvednout dřív. Čekal jsem na příležitost k útěku jakou dobu.“

„Chtěla jsem zjistit něco o jejich úmyslech.“

Jakmile jsem slova vypustila z úst, uvědomila jsem si jejich nesmyslnost. I kdybych se něco dozvěděla, jak bych se získanými informacemi naložila? Co můžu ve svém postavení ovlivnit?

Marko přešel blíž a posadil se. Vzal mě za ruku.

„To pusť z hlavy. Svoje záměry nesdělují ani mně. Mám dojem, že momentálně je Erebor nezajímá. Ale něco chystají. Zítra tu asi nebudu. Můžeš si v mém apartmá prohlížet všechno, co objevíš. Jenom, prosím, nechoď do ordinace. Jednak by sis mohla ublížit, a taky bys mohla poškodit citlivé přístroje.“

„Kde budeš?“

Povzdechl si a zavrtěl hlavou. „Boris plánuje útok na jedno město a potřebuje mě s sebou jako lékaře výpravy.“

„Na jaké?“ vysoukala jsem ze sebe.

Objal mě kolem ramen. „Vždyť říkám, že nevím.“ A políbil mě na čelo.

Cítila jsem opravdu strašlivou nejistotu a temné obavy. A zároveň mě jeho laskavé chování a tělesný dotyk uklidňovaly a zmírňovaly obludný strach. Ještě jednou mě pevně objal a zvedl se.

„Co nemůžeš změnit, s tím se musíš smířit. Jsme ve válce. Boris má v plánu ovládnout celý Svět. Začal říší Anáron. Sama vidíš, jak snadno dosáhl úspěchu. Je naprosto nedůležité, jakým směrem hodlá pokračovat. Vlez pod peřinu, snaž se uvolnit a usnout. No, můžeš se pomodlit.“

Roztřásly se mi ruce.

Po bezesné noci, kdy se mi v rozjitřené fantazii motaly hrozné představy o směřování Borisovy choré mysli a možnostech útočných strojů Pozemšťanů, jsem vstala za kuropění úplně rozlámaná.

Měla bych se chovat důstojně a zdrženlivě. Nejsem přece puberťačka, která strachy bez sebe hledá jistotu a úkryt pod křídlem staršího bratra.

Do háje s tím! Rozběhla jsem se mokrou trávou a kalným ránem do Markových pokojů.

Byl pryč. Na posteli ležely zmuchlané lůžkoviny, dosud zachovávající náznak ležícího těla, ale teplo už vyprchalo. Zkusila jsem otevřít knihu či spustit některý z reprodukčních přístrojů, ale najednou mi všechno připomínalo cíl, s nímž Pozemšťané přistáli na této planetě. V jeho nepřítomnosti neživé věci zdůrazňovaly nelidskost techniky a zhoubnost celé situace.

Strávila jsem nekonečný den v nudě a setrvalém pocitu prohlubující se tísně. Důkladně jsem prozkoumala své komnaty, velkou ložnici a menší salónek s prosklenými dveřmi na terasu. Obešla jsem malý parčík mezi jednotlivými křídly paláce. Poseděla jsem na lavičce v loubí, ale ani nejkrásnější letní počasí mi nezlepšilo náladu.

Zkoumala jsem, kam až mě pustí okovy na noze. V rámci komplexu budov pohyb neomezovaly. Bloumala jsem téměř prázdnými chodbami. Pokud jsem někoho potkala, každý se tvářil smutně a choval uzavřeně. Mohla jsem někoho oslovit, ale měla jsem do toho stejnou chuť jako protistrana. Žádnou.

Večer jsem usnula oblečená a probudila se s jistotou, že došlo ke katastrofě. Vyhrabala jsem se na nohy, zdřevěnělá a rozespalá. Vyběhla jsem na terasu. V doktorových komnatách se svítilo. Pospíchala jsem ze schodů a přes trávník. Rozrazila skleněné dveře.

Znala jsem Marka přesně tři dny. Ale odpřisáhla bych na korunovační klenoty, že je to výjimečně slušný a kultivovaný muž.

Pokoj vypadal jako po rvačce. Povalený a poškozený nábytek, skleněné střepy, potrhané textilie, skvrny od krve. Seděl naproti u zdi. Rozcuchané vlasy, oteklý obličej, kalné oči. V ruce láhev, ze které si mohutně lokl dřív, než kdokoli z nás promluvil.

„Přišlas zabít nepřítele? Do toho!“ vyzval mě.

„Co-co se stalo?“ vykoktala jsem a ukázala rukou kolem sebe.

Díval se na mě a vůbec jsem nedokázala dešifrovat jeho výraz. Opileckým gestem pokynul, abych přišla blíž.

„Napij se. Jen si dej!“ Nabídl mi láhev.

„Z jakého důvodu?!“ zeptala jsem se tiše a velmi ostře.

Opřel hlavu o zeď a zavřel oči. Hned je zase otevřel. Já vím. Všechno se s ním v tu chvíli zatočilo.

„Odpusť mi, prosím,“ zašeptal.

Klekla jsem k němu a sevřela jeho bradu. Přinutila jsem ho dívat se mi do očí velmi zblízka.

„Už tě mám akorát dost! Buď mi řekneš, co se přihodilo, nebo poběžím získat informace od Borise.“

„Ten už nebude při vědomí. Kéž by se uchlastal k smrti!“ Hořce se ušklíbl. Znovu se pokusil opřít hlavu a zavřít oči. Nebyl zvyklý pít.

„Eran tvrdil, že Pozemšťané nezískají nic, dokud neovládnou říši Rinó. Tam se prý soustředí bohatství a moc celého Světa.“ Jako kdyby promluvil v cizí řeči. Vůbec jsem nechápala smysl slov.

„Boris se svými muži vešel do Křišťálového paláce jako posel z cizí země. Jako host. Na místě zaútočil. Mí krajané použili nejúčinnější zbraně pro boj zblízka. Lidé uvnitř ani netušili, že umírají. Nezůstal tam nikdo naživu. Bože na nebesích, jak jsi tohle mohl dopustit? Nikdy jsem neviděl nic vznešenějšího a nádhernějšího… v troskách.“

Podlomily se mi nohy. Upadla jsem. Na prsou jsem cítila bolest, jako by mi do hrudi vrazil ohromný kámen a roztříštil se na tisíce bodavých úlomků.

„Zahynuli všichni?“ zamumlala jsem zděšeně. „Král? Královna?“

Ale pravdu jsem znala dřív, než odevzdaně přikývl.

Ach ne! Ne, ne, ne!!! Co je to za tvory? Zničili svůj domov. A utekli. Cestovali přes neuvěřitelné pláně temnoty, aby přenesli pozemskou jiskru sem. A v tomto Světě zapálili stejný plamen zkázy.

TÁHNĚTE DO PEKEL!!!

Když mě přešel první nejhorší záchvat žalu, pokusila jsem se utéct. Vůbec jsem se nedokázala zvednout. Třásla jsem se, obracel se mi žaludek. Pokoušela jsem se aspoň odplazit z jeho dosahu.

Díval se na mě vodnatýma očima, tvář bez výrazu.

„Když jsme odcházeli z Křišťálového paláce,“ pronesl tichým a kupodivu jasným hlasem, „jeho stěny zčernaly. Světlo se proměnilo v tmu. Bylo to děsivé.“

Už jsem byla u dveří na terasu. Otočila jsem se na něj.

„Otevřeli jste cestu démonům a zlu. Získali jste přesně takový svět, jaký vám patří!“

***

Ztratila jsem pojem o čase. Ležela jsem na posteli, moje duše se potácela v krajinách temnoty. Na prsou jsem cítila takovou tíhu, jako kdyby na mne tlačila hora kamení. Za hrudní kostí mne pálilo. V očích také, ale plakat jsem nedokázala. Sípavě jsem lapala po dechu, ale jako by z místnosti vyvanul vzduch.

Nejhorší ze všeho byla prázdnota uvnitř, hluboko v mysli, v podstatě mé osobnosti.

To není možné, to přece není možné. Nemohli zemřít, oni ne! Král Dalen dokázal kouzlit! Nijak významně, ale přece by se ubránil.

Pokud by se stihl začít bránit. Pokud by s důvěrou nevítal hosty. Pokud by si vůbec připustil, že hrozí nebezpečí.

Hlava se mi mohla rozskočit, srdce bušilo jako zdivočelý zvon, ruce i nohy jsem měla jako led.

„Vzpamatuj se. Něco se přihodilo,“ zašeptal naléhavě.

„Ach,“ vydechla jsem úžasem.